Томас Харди
Далече от безумната тълпа

Превод от английски: Красимир Желязков, 1983

chitanka.info

Предговор

Подготвяйки тази книга за новото издание, си припомних, че именно в главите на „Далече от безумната тълпа“, когато те излизаха ежемесечно в едно популярно списание, за първи път се реших да спомена думата „Уесекс“, която заимствах от страниците на старата история на Англия. Аз й дадох фиктивно значение, като на съществуващо и понастоящем название на местност, някога влизала в пределите на средновековното англосаксонско кралство. Замислената от мен серия романи е до голяма степен свързана с мястото на действие и за да запазя впечатлението за цялост, беше нужно да създам някаква определена представа за територия. Тъй като разбрах, че площта на едно графство е недостатъчна за замислената от мен поредица, а и не желаех да измислям ново име, аз съживих старинното.

Оттогава наименованието, което отнасях към хоризонтите и пейзажите на отчасти измисленото, отчасти съществуващо графство, все по-широко започна да навлиза в употреба като истинско обозначение на някои наши провинции. И постепенно моето измислено графство придоби чертите на напълно реална местност, където хората могат да отидат, да купят къща и да пишат оттам до вестниците. Но моля моите добри и идеалистично настроени читатели да не се успокояват с мисълта, че жителите на Викторианския „Уесекс“ съществуват някъде другаде, освен в тези книги, които подробно описват техния живот, разговори и нрави.

Нещо повече: едва ли някой ще може без чужда помощ да открие село Уедърбъри, където се развиват събитията, описани в моята хроника. По една извънредно щастлива случайност все още са запазени непокътнати описаната от мен църква и няколко стари къщи. Но старинната пивоварна — забележителност на енорията — е съборена още преди двадесет години, а и повечето къщи — все с капандури и сламени покриви — ги постигна същата участ. Прекрасната старинна къща в нашата история е преместена поне на една миля от мястото, където в действителност се намира, но като изключим това, тя и досега, при слънчево и лунно осветление, изглежда точно така, както е описана. Играта на роби, която доскоро се играеше почти целогодишно пред старата житна борса, доколкото ми е известно, вече изобщо не се играе от съвременните момчета. Гадаенето по Библията с ключ, картичките на Валентинов ден, гощавките след стригането на овцете, дългите блузи на стригачите, празненствата подир жетва — неща, на които се придаваше огромно значение — всичко това изчезна заедно със старите къщи. Няма ги вече събиранията на чашка, едно време прословути по селата. Основната причина за тези промени беше неотдавнашната постепенна замяна на местните жители, които поддържаха обичаите и традициите, с приходящи работници. Това доведе до прекъсване на историческата приемственост в този край, тъй като необходимото условие за съхраняването на преданията, фолклора, тесните взаимовръзки и своеобразните индивидуалности, характерни за тази среда, е силната привързаност към земята, към мястото, където се раждат, растат и се сменят поколение след поколение.

Томас Харди

1.
Фермерът Оук — Премеждие

Когато фермерът Оук се усмихваше, устата му се разтегляше встрани, докато стигнеше на съвсем незначително разстояние от ушите, очите се превръщаха в цепки, около тях като несръчно нарисувани лъчи на изгряващо слънце плъзваха и се разсейваха по цялото му лице разклонени бръчици.

Казваше се Габриел и в делничен ден беше разумен млад мъж с непринудени, спокойни обноски, прилично облекло и природно кротък нрав. В неделя той се превръщаше в обременена от празничните дрехи и чадъра личност с неясни възгледи и склонност да отлага. С други думи бе човек, сам решил, че от нравствена гледна точка се намира някъде по средата на огромното пространство от безгрижен неутралитет, простиращо се между верующите енориаши и пияниците — тоест ходеше на черква, но когато проповедта стигаше догматите на Никейския събор, вече се прозяваше скришом, като се преструваше, че слуша пастора, а в същност мислеше какво ще има за обяд. Характерът му, поставен на везните на общественото мнение, изглеждаше така: когато приятелите и критиците му бяха ядосани, смятаха го за лош човек; когато биваха в добро настроение — за добър; ако не се намираха в нито едно от двете състояния, мненията за нрава му бяха черно-бели.

Тъй като в неговия живот делниците бяха шест пъти повече от неделите, съседите, които го виждаха все в обичайните работни дрехи и го бяха запомнили такъв, не предполагаха, че може да се облича по друг начин. Той носеше плитка филцова шапка, силно разширена в основата поради навика му често да я натиска с ръка, за да не бъде отнесена от вятъра, а също и палто като на доктор Джонсън[1]. Долните му крайници бяха обути в масивни обувки и прости гамаши. Обувките предоставяха пълна свобода на стъпалата и бяха направени с оглед собственикът им да може да гази по цял ден в реката, без да усеща никаква влага; обущарят ги бе изработил добросъвестно, полагайки достатъчно усилия да компенсира недостатъците в кройката със здравина и солидни размери.

Като помагало за определяне на времето мистър Оук носеше предмет, който можеше да се нарече сребърен часовник; с други думи, що се отнася до формата и предназначението, това беше часовник, а според размерите — малък будилник. Инструментът, няколко години по-стар от дядото на Оук, имаше странното свойство да върви твърде бавно или изобщо да не върви. Малката му стрелка от време на време се разхлабваше и започваше да се върти свободно около оста и тогава, въпреки че голямата показваше минутите точно, никой не можеше да каже към кой час принадлежат те. На необяснимите спирания на часовника Оук противодействаше с разтърсвания и удари. А срещу всякакви погрешни заключения по причина на гореспоменатите два дефекта се застраховаше, като непрекъснато наблюдаваше и сравняваше положението на слънцето и звездите или често залепваше лице в прозорците на съседите и се вглеждаше напрегнато в стенните часовници със зелени циферблати, докато различи часа. Струва си да добавим, че джобчето на часовника беше трудно достъпно, защото се намираше доста високо в пояса на панталоните (който, от своя страна, бе разположен почти на гърдите му, и то под жилетката) и процедурата по изваждането на часовника бе свързана с допълнителни усилия. Това ставаше обезателно след отмятане и силно извиване на тялото на една страна, сбръчкване на устата и лицето, които в резултат на този напън се превръщаха в моравочервена буца, и най-после съсредоточено издърпване на часовника с ланеца, като ведро от кладенец.

Но ако в днешното необикновено меко, слънчево декемврийско утро някой по-наблюдателен човек видеше Габриел Оук, сигурно щеше да промени мнението си за него. Младежката руменина се бе запазила по лицето му и зрелостта още не бързаше да го навести; дори в някои отделни бръчици се забелязваха следи от нещо момчешко. Представена с подобаващата й сериозност, осанката му сигурно щеше да бъде доста внушителна. Но както знаем, някои селяни, а също и граждани, отдават предпочитание на духовното пред телесното: така фигурата губи от своята представителност. Оук не беше прегърбен, но поради някакво кротко, почти монашеско смирение, което, изглежда, бе причина да смята, че не трябва да предявява големи претенции към този свят, той вървеше стеснително, едва забележимо приведен. Ако някой разчита околните да го преценят по външния вид, а не по телесната му издръжливост, това може да се счита за недостатък, който за щастие беше чужд на Оук.

Той навлизаше във възрастта, когато „млад“ вече не беше задължително прилагателно към „мъж“. Оук изживяваше най-щастливия период на възмъжаването, когато разум и чувства са ясно разграничени. Отминала бе лекомислената младост, която ги бърка, но не бе настъпила зрелостта, за да ги слее, под влиянието на жена и семейство, в новото качество на предразсъдъци. Накратко, той беше двадесет и осем годишен ерген.

Полето, през което вървеше тази сутрин Оук, преминаваше постепенно в едно възвишение, наречено Норкомбски хълм. Пътят между Еминстър и Чокнютън се изкачваше по разклонение на този хълм. Поглеждайки над плета, Оук видя, че по надолнището към него се приближава украсена яркожълта каруца на пружини, теглена от два коня. Коларят вървеше отстрани, вдигнал отвесно камшика си. Каруцата беше натоварена с покъщнина и саксии, а най-отгоре седеше красива девойка. Не бе изминала и минута, откакто Габриел забеляза каруцата и ето че тя спря току пред него.

— Задния капак го няма, мис — рече коларят.

— Значи него чух да пада — отвърна момичето с нежен, макар и не съвсем нисък глас. — Когато се изкачвахме, чух някакъв шум, но не разбрах откъде идва.

— Ще изтичам да го потърся.

— Добре.

Умните коне стояха спокойно. Стъпките на коларя заглъхнаха в далечината.

На върха на товара девойката седеше неподвижно сред маси и обърнати столове, облегната на голям дъбов сандък, почти скрита от саксии с мушкато, мирта и кактуси, и клетка с канарче — всичко това най-вероятно свалено от прозорците на току-що опразнен дом. Една котка във върбова кошница беше надигнала леко капака и с присвити очи разнежено наблюдаваше птичетата наоколо.

Чуваше се само как канарчето подскача в своя затвор. Хубавата девойка остана известно време спокойна, после погледна внимателно надолу, но не към птицата, нито към котката, а към един продълговат пакет между тях. Извърна се да види дали коларят се връща. Нямаше го и погледът отново се устреми към пакета, сякаш мислеше за това, което е в него. Най-после го придърпа в скута си и го разгърна: появи се малко въртящо се огледало, в което тя започна внимателно да се оглежда. Устните й се разтвориха в усмивка.

Утрото бе прекрасно и на слънчевата светлина тъмночервеният жакет припламна до алено, а отражението хвърли отблясъци върху бялото лице и тъмната коса. Мушкатата, миртите и кактусите около девойката бяха свежи и зелени, и в този безлистен сезон придаваха на нея, на конете, каруцата и покъщнината своеобразен пролетен чар. Какво я бе прихванало да се докарва пред очите на лястовиците, косовете и незабелязания от нея фермер, които бяха единствените наблюдатели — може би за проверка на способностите си в изкуството да се усмихва, — никой не знае, но накрая престорената усмивка премина в естествена. Девойката поруменя, а когато видя това в огледалото, пламна още повече.

Промяната на обичайното място, обстоятелствата и времето за извършването на това действие — от будоарния час за тоалет до пътуването на открито — придаваше на ленивите й движения известна чудатост, каквато те в действителност не притежаваха. Прелестна гледка. Деликатна женственост кокетираше пред слънцето, което я обливаше с неподправена свежест. Докато Габриел Оук наблюдаваше тази сцена, колкото и да беше склонен към снизходителност, не можа да се сдържи и направи съответния скептичен извод. Младата жена нямаше никаква наложителна причина да се оглежда. Тя не оправи шапката си, не отметна коса, не приглади някоя къдрица — с една дума не направи нищо, което да покаже, че с такова намерение е извадила огледалото. Тя просто съзерцаваше себе си като някакво красиво природно произведение от женски пол, а мислите й, изглежда, летяха към неопределени и далечни, но все пак правдоподобни драми с мъжко участие — обещаващи вероятни победи, а усмивките й бяха във фазата, в която героинята си представя как покорява и губи сърца. Обаче това бе само предположение, а цялата поредица от действия бе показана тъй безгрижно, че да се търси някакъв умисъл в тях би било най-малкото прибързано.

Чуха се стъпките на коларя. Девойката пъхна огледалото в пакета и нагласи всичко на място.

Когато каруцата отмина, Габриел се показа на наблюдателния си пост, излезе на пътя и я последва до бариерата в подножието на хълма, където обектът на неговото съзерцание спря да плати пътна такса. Оставаха му още двадесетина крачки, когато чу някаква препирня. Пътниците от каруцата и пазачът на бариерата спореха за два пенса.

— Племенницата на госпожата казва, че съм ти дал достатъчно, сребролюбецо, и няма да плати нито пени повече — каза коларят.

— Добре. Тогава племенницата на госпожата няма да мине — отвърна пазачът и спусна бариерата.

Оук изгледа един подир друг спорещите и се замисли. Според него беше дребнаво човек да се пазари за два пенса. Три пенса имаха определена стойност като пари — при една средна надница това представляваше осезаема загуба и за такава сума си струваше да се караш — но два пенса…

— Ето — намеси се той, като пристъпи напред и подаде два пенса на пазача. — Пусни момичето да мине.

После вдигна очи към нея. Тя чу думите му и погледна надолу.

Физиономията на Габриел бе нещо средно между хубостта на Свети Йоан и грозотата на Юда Искариотски, стъклописани в църквата, където се черкуваше, и нито една отличителна черта не можеше да бъде отделена и удостоена с похвала или неодобрение. Девойката с червения жакет и тъмната коса, изглежда, установи същото, защото хвърли към него кратък пренебрежителен поглед и заповяда на коларя да продължи. Може би този поглед беше нейната проява на признателност към Габриел, но във всеки случай тя не я изрази с думи. Най-вероятно бе сметнала, че Габриел не заслужава това, защото помагайки й да продължи пътя си, той й попречи да се наложи, а знаем как жените приемат подобни услуги.

Пазачът на бариерата изгледа отдалечаващата се каруца.

— Хубаво момиче — подхвърли той на Оук.

— Но и то си има недостатъците — отбеляза Габриел.

— Сигурно.

— И най-големият е… както при всички жени.

— Гледа отвисоко, а?

— Не.

— Какво тогава?

Може би малко засегнат от безразличието на хубавата пътничка, Габриел погледна назад, към плета, откъдето бе станал свидетел на нейното представление, и отвърна:

— Суетата.

[1] Самюел Джонсън — английски лексикограф, писател, учен и съставител на знаменития „Речник на английския език“. Единственото, което ценял в дрехите, било те да бъдат удобни. Ходел облечен според описанието на Дж. Босуел: „Със сако от кафяво сукно, с джобове, в които могат да се съберат и двата тома на неговия «Речник».“ ↑

2.
Нощ — Стадото — Къщичката на Оук — Навесът

Беше почти полунощ, в навечерието на свети Томас[1], най-късия ден в годината. От север налитаха опустошителни ветрове и брулеха хълма, откъдето онази слънчева сутрин преди няколко дни Оук бе наблюдавал жълтата каруца и красивата пътничка.

Норкомбският хълм — недалеч от пустеещия Толър-даун — беше място, което кара пътника да мисли, че стои пред едно от най-солидните земни образувания. Представляваше безформено възвишение от варовик и пръст — но такъв хълм можеше да издържи и най-разрушителния катаклизъм, докато други, далеч по-внушителни планински зъбери и шеметни гранитни пропасти биха се заличили от лицето на земята.

Северният му склон беше покрит със залинели стари буки. Силуетът, образуван от короните им над билото, го украсяваше като с грива. Тази нощ дърветата защищаваха южния склон от острите пориви на вятъра, който ги шибаше с недоволен вой и се опитваше да премине през горичката, а после стихваше съвсем и тогава се чуваше само шумоленето му сред високите клони. Сухите листа се надигаха и подскачаха, сякаш вряха на огън. От време на време тих като въздишка полъх измъкваше няколко от тях от канавката и ги отнасяше в тревата. Останалите все още по клоните листа политаха надолу и звучно тупкаха по стволовете на дърветата.

Между този полуоголен рид и неясния, безмълвно-неподвижен хоризонт се разстилаше тайнствено пространство, обгърнато от непроницаема безкрайна пелена от мъгла. Долитащите от тази посока звуци подсказваха, че и там, зад мъглата, става същото, което ставаше и тук. Тъничките тревички бяха изложени на ветрове с най-различна сила и посока — един ги разлюляваше, друг ги покосяваше жестоко, а трети ги погалваше като с мека четка. Пътникът инстинктивно се вслушваше как дърветата отляво и отдясно стенат или пропяват като редуващите се напеви на църковен хор. Крайпътните храсти откъм заветната страна подхващаха напева и го понижаваха до едва доловим плач и накрая лудешкият порив на вятъра заглъхваше бавно на юг.

Небето бе удивително ясно и блещукането на звездите напомняше пулсирането на общо тяло с едно голямо сърце. Вятърът духаше точно към Полярната звезда, а след залеза Голямата мечка се бе извъртяла на изток и сега се намираше под прав ъгъл към меридиана. Разликата в цвета на звездите — за която в Англия често се говори, но много рядко се вижда — тук беше ясно забележима. Царственото сияние на Сириус пронизваше очите със стоманен блясък, Капела[2] беше жълта, Алдебаран[3] и Бетелгейзе[4] светеха огненочервени.

Когато в такава ясна нощ човек се изправи на самотен хълм, той почти осезаемо чувства движението на земята от запад на изток. Усещането е предизвикано от величественото придвижване на звездите, което се долавя, ако стоиш няколко минути неподвижно или се вгледаш внимателно. Създава се от вятъра или от самотата. Но каквато и да е причината, впечатлението, че плуваш заедно със земята сред безкрая, е ярко и незабравимо. „Поезия на движението“ е често употребяван израз. За да изпитате това върховно удоволствие, е нужно само да застанете на някое високо място в полунощ и след като първо сте се разграничили от огромната маса на цивилизованото човечество — която като цяло гледа пренебрежително и равнодушно на подобни действия в този час на нощта, — дълго и безмълвно да наблюдавате собственото си движение сред звездите. Трудно е след такава нощна гледка да се върнете обратно на земята и да повярвате отново, че човек е мъничък и слаб, загубен сред вселената.

Изведнъж на това място под небето се разнесоха необичайни звуци. Те предлагаха чистота, каквато воят на вятъра не притежаваше, и последователност, която не се срещаше никъде в природата. Това бе флейтата на фермера Оук.

Нещо сякаш заглушаваше тази мелодия, пречеше й да прозвучи с пълна сила и да се разпростре на воля. Звуците долитаха от ниска тъмна постройка до живия плет, окръжаващ буковата гора — овчарска къщичка, чието предназначение непосветеният трудно би отгатнал.

Цялостната картина създаваше впечатлението за малък Ноев ковчег върху един малък Арарат. Формата доста точно следваше традиционната, ревностно възпроизвеждана от майсторите на играчки, благодарение на които се запознаваме с нея още в най-ранно детство и я помним до края на живота си. Къщичката стоеше на малки колела, които я издигаха на около един фут. Такива къщички подслоняваха овчарите през сезона за агненето, когато те не биваше да се отделят от стадото дори и през нощта.

Хората сравнително отскоро бяха започнали да наричат Габриел „фермерът“ Оук. Една година преди времето, за което разказваме, след продължителни настойчиви усилия и с непрестанна упоритост той успя да наеме малка овцеферма и да развъди двеста овце. По-рано беше работил за кратко време като управител на имение, а още като момче беше помагал на баща си, стария Габриел, чак до неговата смърт, да гледа стадата на богати собственици.

Начинанието, предприето без ничия помощ, беше рисковано, а при това овцете още не бяха платени. Габриел Оук се намираше в критично положение и ясно съзнаваше това. Сега за него първата и най-важна работа беше агненето и тъй като овчарлъкът му беше занаят още от детинство, той благоразумно се въздържа да натовари с грижите по животните и пашата някой надничар или новак.

Вятърът продължаваше да блъска ъглите на къщичката, но звуците на флейтата секнаха. Появи се светъл правоъгълник, а след това в него — и фигурата на фермера Оук. В ръката си държеше фенер. Оук затвори вратата, слезе долу и остана на егрека близо двадесет минути. Светлината се появяваше и изчезваше, а лицето му се осветяваше или потъваше в мрак, в зависимост от това дали стоеше пред, или зад фенера.

Движенията на Оук бяха бавни и обмислени. Те издаваха спокойна сила и съответстваха на заниманията му в момента. Красотата е в здравето и никой не би могъл да отрече, че в отмерените му движения около стадото имаше своеобразна грация. Когато случаят изискваше, той можеше да мисли и действа с гъвкавия финес на гражданин, за когото това е напълно естествено, но неговата енергия — нравствена, физическа и умствена — бе статична и по правило не се влияеше от импулсите.

Един по-внимателен поглед върху земята наоколо, дори на бледата звездна светлина, показваше, че част от това, което би могло прибързано да се нарече пустеещ хълм, е била приспособена тази зима от фермера Оук за нуждите на важното му начинание. На различни места от клони и слама бяха струпани заслони, под които шаваха и шумоляха белезникавите сенки на кротките овце. Звънът на хлопатарите им, замлъкнал докато Габриел го нямаше, се появи отново, но вече по-мек и неясен, приглушен от пухкавата вълна на овцете. Това продължи, докато Оук се отдалечи от стадото. Той се върна в къщичката, понесъл едно новородено агънце. Краката му бяха като на голяма овца, а невзрачното хилаво телце бе сякаш на половината им.

Оук остави малкото живо клъбце върху наръч сено пред печката, на която беше сложено канче с мляко. После угаси фенера и осекна фитила. В стаята остана да свети една свещ, окачена на извита тел. Младият човек легна на твърдата постеля от няколко небрежно хвърлени на пода чувала, разхлаби вълненото си шалче и затвори очи. За по-малко време, отколкото е необходимо за несвикнал с физическа работа човек да реши на коя страна да се обърне, фермерът Оук вече бе заспал.

Къщичката бе уютна. Примамливата светлина на свещта и алените пламъци на огъня хвърляха весели отражения и радваха очите, макар и да осветяваха само сечива и съдини. В един ъгъл бе подпряна овчарска гега, а на лавицата до стената бяха наредени бутилки и тенекиени кутии с всякакви церове за овцете: спирт, терпентин, смола, магнезий, рициново масло, джинджифил. На триъгълна лавица в другия ъгъл имаше хляб, бекон, сирене, бутилка сайдер и чаша. До провизиите бе флейтата, чиито звуци допреди малко бяха развличали самотния овчар. Къщичката се проветряваше от две кръгли дупки с подвижни дървени капаци — досущ илюминатори на корабна каюта.

Съживено от топлината, агънцето се разблея и както става с чакани звуци, те веднага проникнаха в съзнанието на Габриел. Пробуждайки се мигновено от най-дълбок сън с лекотата, забелязана при обратното действие, той погледна часовника си и видя, че часовата стрелка отново се бе разхлабила. Габриел сложи шапката си, взе агънцето и го изнесе навън. След като остави мъничкото същество при майка му, той се изправи и започна внимателно да оглежда небето, за да определи часа по разположението на звездите.

Сириус и Алдебаран, сочещи към неспокойните Плеяди, бяха в средата на южното небе, а между тях, извисено над края на хоризонта, величественото съзвездие Орион блестеше ярко, както никога досега. Кастор и Полукс блещукаха спокойно над меридиана: мрачният празен квадрат на Пегас[5] пълзеше на северозапад; високо в небето над хълма като лампион над голите дървета искреше Вега, а в най-горните клони изящно се вплиташе косата на Касиопея.

— Един часът — отбеляза Габриел.

Той съзнаваше, че в живота му има известно очарование. Сега, след като беше използвал небето като полезен инструмент, Габриел започна да го наблюдава одобрително, сякаш гледаше прекрасно произведение на изкуството. За миг той беше сякаш развълнуван от завладяващата самота на тази сцена или по-точно от пълната й непричастност към всичко, свързано с човешки взор и слух. Сякаш хората, борбите им, мъките им, радостите им въобще не съществуваха, като че ли на тъмната половина на земята освен него нямаше друго мислещо същество; той си представяше, че всички останали са се пренесли на огряното от слънцето полукълбо.

Изправен, с широко отворени очи, погълнат от разсъжденията си, Оук внезапно осъзна, че това, което преди малко бе помислил за звезда сред клоните, беше всъщност изкуствена светлина, и то съвсем близо.

Ако се окаже съвсем сам в нощ, когато би предпочел да е сред приятели, човек се плаши. Но когато интуицията, сетивата, паметта, сравненията, фактите, правдоподобността и основанията — тоест всички възможни доказателства в арсенала на логично мислещите хора — се обединят, за да убедят съзнанието, че е съвсем само, много по-смущаващо за него е да открие близо до себе си някакво тайнствено присъствие.

Фермерът Оук навлезе в гората и се запромъква през ниските клони към заветния склон на хълма. Той видя една тъмна издатина и си припомни, че тук, на вкопана в склона площадка, имаше обор от насмолени дъски, наковани отпред към подпори. Тези дъски образуваха покрив, който отзад постепенно се сливаше с наклона. През продълговатите и кръгли пролуки на покрива и стените струеше светлина, която бе привлякла вниманието му. Оук пристъпи, легна досами покрива и долепи око до една пролука, през която можеше да вижда ясно какво става вътре.

Под навеса се бяха приютили две жени и две крави. В едно ведро димяха попарени трици. Едната жена беше по-възрастна. Другата беше млада и хубава. Тъй като тя беше точно под него и Оук я гледаше в обща перспектива, така както Милтъновият Сатана е видял Рая най-напред[6], не можеше да разбере как изглежда лицето й. Тя не носеше боне, нито шапка, а голяма пелерина, небрежно наметната и върху главата й.

— Скоро ще се върнем у дома — проговори по-възрастната жена, като се оглеждаше с ръце на кръста. — Мисля, че Дейзи ще се пооправи. Доста ме изплаши, но ако се съвземе, няма да съжалявам, че си прекъснах съня.

Младата жена, чиито клепачи явно се затваряха при най-кратката пауза в разговора, се прозя спокойно и Габриел, сякаш заразен, раззина уста в съчувствена прозявка.

— Ех, защо не сме богати. Щяхме да можем да наемем работник за тези неща — отвърна тя.

— Но като не сме богати, трябва сами да си вършим работата — каза другата. — Затова, ако останеш, ще трябва да ми помагаш.

— А шапката ми все пак изчезна — продължи по-младата. — Вятърът я отнесе през плета. Уж слаб вятър, а я отнесе.

Кравата, която стоеше неподвижно, беше девонска порода и тъй равномерно оцветена в червено от главата до опашката, сякаш е била натопена в червена боя, а дългият й гръб бе съвършено плосък. Другата беше пъстра, на сиви и бели петна. Сега вече Оук забеляза до нея малко теленце — на не повече от един ден. То гледаше двете жени с неразбиращ поглед, което показваше, че все още не бе привикнало със собственото си зрение. Теленцето често се обръщаше към фенера, който инстинктивно вземаше за луната. Очевидно неговият незначителен житейски опит още не бе имал време да поправи грешката му. Напоследък Луцина[7] имаше доста работа сред овцете и кравите на Норкомбския хълм.

— Трябва да купим овесено брашно — каза по-възрастната жена. — Триците са на свършване.

— Да, лельо. Утре, веднага щом съмне, ще ида с коня.

— Но ние нямаме дамско седло.

— О, аз мога да яздя и на другото, вярвай ми.

Като чу това, Оук пожела да задоволи любопитството си и да види лицето на младата жена. Но пелерината пречеше. Когато гледаме отблизо и хоризонтално, преценката ни за формите и цветовете е доста по-реална. Но сърцето на Габриел жадуваше богиня. От известно време у него назряваше необходимостта да запълни една все по-нарастваща пустота. И ако очите му можеха още от самото начало да видят лицето на младата жена — красиво или не чак толкова, — от необичайната позиция, която предоставяше пълна свобода на въображението, те щяха да задоволят желанието на сърцето. От непознатата жена копнежът извайваше красавица.

По някакъв каприз на природата — която като грижовна майка, въпреки заетостта си, отделя време да ощастливи своите деца — младата жена свали наметката и върху червения жакет се разсипаха черните й коси. Оук веднага позна героинята от жълтата каруца, със саксиите мирта и огледалото: казано по-прозаично, това бе жената, която му дължеше два пенса.

Те сложиха теленцето отново при майка му, взеха фенера и излязоха. Светлината се смаляваше надолу по хълма, докато се превърна в едва забележимо петънце. Габриел Оук се върна при стадото си.

[1] Свети Томас — 21 декември. ↑

[2] Капела — звезда от съзвездието Колар; букв. (лат.) — коза. ↑

[3] Алдебаран — звездата Алфа от съзвездието Бик се нарича Алдебаран („Окото на бика“). ↑

[4] Бетелгейзе — звездата Алфа от съзвездието Орион се нарича Бетелгейзе („Рамото на гиганта“). ↑

[5] Квадратът на Пегас — трите най-ярки звезди от съзвездието Пегас, заедно със звездата Алфа от съзвездието Андромеда, образуват голям квадрат, характерна геометрична фигура за съзвездието Пегас. ↑

[6] В „Изгубеният рай“ от Милтън, книга IV, строфи 205–208, Сатаната се превръща в птица, за да може да кацне на върха на Дървото на Живота и оттам да види Рая. ↑

[7] Луцина — прозвище на Диана и Юнона, като богини на раждането. Преносно — раждане. ↑

3.
Девойка на кон — Разговор

Денят се пробуждаше бавно. Всяко утро ражда нови надежди и едва бе съмнало, Оук отново пое към буковата гора, макар че единствената причина за това беше наблюдаваната от него нощна сцена. Замислен, той крачеше сред дърветата, когато изведнъж чу тропот на копита и в подножието на хълма, на пътечката, която водеше нагоре, покрай обора с кравите се показа девойка, възседнала кафяв кон. Беше младата жена от предишната нощ. Габриел веднага си спомни думите й за отнесената от вятъра шапка; може би тя идваше да я потърси. Той бързо огледа канавката, тръгна по нея и след десетина ярда намери шапката сред листата. Взе я и се върна в къщичката си. Тук, от своето прикритие, той започна да наблюдава през малкия отвор приближаващата се ездачка.

Като се изкачи на хълма, тя се озърна, после надникна през плета. Габриел се канеше да излезе и да върне шапката, но неочакваното представление, на което стана свидетел, просто го смая и той забрави за намеренията си. Пътеката минаваше покрай обора, през горичката; беше тясна, само за пешеходци; клоните на дърветата се простираха хоризонтално на около седем фута над земята и беше невъзможно човек да язди изправен под тях. Девойката, която не бе облечена в костюм за езда, се огледа бързо, като да се увери, че наоколо няма никой и ловко се отпусна назад върху гърба на коня. Главата й беше над опашката, краката — изпънати напред, а очите гледаха нагоре, към небето. Тя се плъзна в това положение стремително като риба и безшумно като ястреб. Очите на Габриел едва успяха да проследят движенията й. Високият дългунест кон, който, изглежда, беше свикнал с подобни промени в ездитната стойка, съвсем спокойно продължи хода си. Така ездачката мина под ниските клони.

Девойката лежеше съвсем уверено върху гърба на коня и след като прекоси горичката по този начин, тя зае друга, още по-удобна стойка. На коня нямаше дамско седло и явно не беше възможно да се язди удобно по женски. Изправяйки се в обичайната си поза, като млада фиданка, тя се огледа отново и въпреки че никак не подобаваше на една жена, седна по мъжки и препусна към мелницата.

Развеселен, малко озадачен, Оук окачи шапката в къщичката и отиде при овцете. След около час девойката се върна с привързан на седлото чувал с трици, този път възседнала коня, както е прието. Когато наближи обора, посрещна я едно момче с ведро за доене. Тя му хвърли поводите и скочи от коня. Момчето го отведе и остави ведрото на младата жена. Скоро откъм обора започнаха да долитат ту звънки, ту приглушени звуци — някой доеше крава. Габриел взе изгубената шапка и зачака до пътеката, по която девойката щеше да мине на връщане. Тя се показа с ведро в ръка, което висеше до коляното й. От изпънатата за равновесие лява ръка се виждаше достатъчно и Оук съжали, че това не беше се случило през лятото, когато сигурно цялата ръка щеше да бъде открита. Сега по лицето й бе изписано такова тържествуващо задоволство, сякаш с целия си вид тя заявяваше, че нейното съществуване на белия свят трябва да радва всички; и това дръзко предположение съвсем не изглеждаше предизвикателно, защото всеки очевидец би почувствал, че е, общо взето, вярно. По същия начин изключителната изразителност, която в думите на посредствения би изглеждала смешна, увеличава силата на гения и придава на словото му още по-голяма внушителност. Изненадана, тя видя лицето на Габриел, изгряло над плета като месечина.

Сега, когато се озова срещу нея, създалият се в представите на фермера неясен очарователен образ не загуби от сравнението, а по-скоро някак се измени. Първото, което правеше впечатление, беше ръстът й. Тя изглеждаше висока, но ведрото беше малко, а плетът — нисък; следователно, като имаме пред вид грешката при сравнението с ведрото и плета, тя бе със среден ръст. Чертите на лицето й бяха строги и правилни. Ценителите, пребродили страната ни, справедливо са отбелязали, че при англичанките класическата красота на лицето много рядко се съчетава със съвършена фигура и добре оформените черти обикновено са едри спрямо ръста и телосложението; грациозните и пропорционални фигури, при които главата се нанася осем пъти във височината на тялото[1], обикновено завършват с неправилни черти на лицето. Без всякакъв опит да превръщаме нашата доячка в нимфа, можем да кажем, че тук критиката беше неуместна и пропорционалното тяло на младата жена радваше очите. Закръглените очертания на фигурата й позволяваха да се предположи, че шията и раменете са хубави, но от детските й години никой не ги бе виждал. Но ако я облечаха в рокля с голямо деколте, тя сигурно щеше презглава да се хвърли в храстите. Не че беше от прекалено срамежливите: просто инстинктивно слагаше черта между достъпното и забраненото за чуждия поглед и тази черта беше по-високо, отколкото при жените от града. Веднага щом забеляза, че Оук я гледа, мислите й естествено последваха неговия поглед към собственото й лице и тяло. Ако бе малко по-силно подчертана, стеснителността й би се превърнала в суета, а ако беше по-слабо изявена — в несвойствена за нея високомерна сдържаност. Лицата на провинциалните девици са чувствителни към пламенните мъжки погледи; тя докосна с ръка своето, сякаш Габриел наистина го бе погалил, а движенията й, които преди малко бяха съвсем свободни, сега станаха по-сдържани. Все пак изчерви се мъжът, а не девицата.

— Намерих една шапка — каза Габриел.

— Моята — отвърна тя, опитвайки да се държи както подобава, като едва прикри желанието си да избухне в смях и само се усмихна. — Снощи вятърът я отнесе.

— В един часа през нощта?

— Да, точно така. — Тя беше изненадана. — Откъде знаете?

— Бях тук.

— Вие сте фермерът Оук, нали?

— Нещо такова. Отскоро съм по тези места.

— Фермата ви голяма ли е? — попита тя и се огледа, отмятайки назад черната си коса. Слънцето беше изгряло преди час и лъчите му позлатиха къдриците й.

— Не, не е голяма. Около сто. — Когато местните хора говореха за земя, открай време думата „акра“ се изпускаше.

— Шапката ми трябваше тази сутрин. Наложи ми се да ходя до мелницата.

— Да, знам.

— Откъде знаете?

— Видях ви.

— Къде? — попита тя, цялата застинала от лошо предчувствие.

— Тук, когато минахте през горичката и после се спуснахте по хълма — отвърна фермерът Оук многозначително, като че ли имаше нещо предвид, загледан в някаква далечна точка на споменатото място, а после се обърна към събеседницата си.

Но щом я погледна, той веднага извърна очи, сякаш беше хванат в кражба. Когато девойката си спомни за своите акробатически номера при преминаването през горичката, сърцето й затупка бързо-бързо и после тя поруменя. Време беше да видим как се изчервява една жена, която по правило никога не си позволяваше това; сега тя цялата пламна. Цветът на лицето на новата позната на Оук премина бързо от моминската руменина през всички оттенъци на провансалските рози, чак до тъмнопурпурната тосканска роза. Той деликатно отвърна глава.

Оук беше деликатен човек и нарочно отклони взор встрани, като се надяваше тя да се овладее достатъчно, за да може пак да я погледне. Изведнъж чу нещо, което приличаше на шумолене на подхванато от вятъра сухо листо, и се обърна. Тя си бе отишла.

Габриел, който в момента наистина представляваше трагикомична гледка, се върна към заниманията си.

Минаха пет дни. Младата жена редовно идваше да дои здравата крава и да се грижи за болната, но никога не позволяваше на своя поглед да се отклонява в посока към Оук. Чувстваше се засегната от неговата нетактичност, и то не защото той неволно беше станал свидетел на нещо, което не трябваше да вижда, а понеже й даде да разбере, че го е видял. Защото както не съществува грях без забрана, така и няма неприличие без чужди очи; а сега изглеждаше, че поради шпионирането на Габриел поведението й се бе оказало непристойно. Оук беше страшно огорчен от своята несъобразителност и това още повече разгаряше пламналото в него чувство.

Запознанството сигурно щеше да приключи с това и двамата щяха да се забравят, ако в края на седмицата не се случи едно произшествие. Този следобед застудя, а привечер мразът неусетно здраво стегна всичко. В такова време в селата дъхът на спящите замръзваше върху чаршафите, а в салоните на хубавите градски къщи с дебели стени лицата на седящите пред камините пламтяха, докато гърбовете им бяха леденостудени. Тази нощ много врабчета заспаха без вечеря по голите клони на дърветата.

С наближаването на времето за доене Оук, както обикновено, зае своя наблюдателен пост над обора. Когато измръзна, той хвърли още по един наръч слама на овцете, които очакваше да се обагнят, и се върна в къщичката да сложи дърва в печката. От пролуката на прага вятърът подвяваше. Оук я запуши и извъртя къщичката малко на юг. Вятърът влизаше вече само през срещуположните отдушници.

Габриел знаеше много добре, че когато вратата е затворена и печката запалена, единият отдушник непременно трябва да е отворен — и то винаги този, в който вятърът не духа. Той затвори отдушника откъм заветната страна и се обърна да отвори другия, но като размисли, реши да остави затворени и двата за малко, докато в къщичката се стопли. И седна.

Заболя го главата, нещо непривично за него, и той си помисли, че е от умората — вече няколко нощи спеше само на пресекулки. Каза си, че сега трябва да стане и да отвори отдушника, а после да си легне. Обаче заспа, преди да вземе тази предпазна мярка.

Така и не разбра колко време е бил в безсъзнание. В първите фази на пробуждането му се стори, че с него се случва нещо странно. Кучето виеше, главата го болеше ужасно — някой го разтърсваше, нечии ръце развързваха шалчето на врата му.

Когато отвори очи, той видя, че здрачът по някакъв особен начин е преминал в тъмнина. До него седеше същата девойка с необикновено красиви устни и ослепително бели зъби. Нещо повече — и това беше най-удивителното — главата му лежеше в нейния скут, лицето и вратът му бяха противно мокри, а пръстите й разкопчаваха яката му.

— Какво се е случило? — глупаво попита Оук.

Изглежда, тя се зарадва, но не толкова, че да се засмее.

— Сега вече мога да кажа, че нищо — отвърна тя, — тъй като сте жив. Просто чудо е, че не сте се задушили в тази ваша къщичка.

— Ах, тази къщичка! — промърмори Оук. — Платих за нея десет фунта. Но ще я продам и ще седя под сламен навес, както някога са правели хората, и ще спя на наръч сено! Почти същото щеше да ми се случи онзи ден! — И Габриел удари с юмрук по пода.

— Къщичката не е виновна — отбеляза девойката с тон, който показваше, че е рядко изключение сред жените: още преди да започне фразата, тя бе обмислила докрай това, което искаше да каже, и не търсеше думи, за да го изрази. — Смятам, че е трябвало да проявите малко съобразителност и да не затваряте отдушниците. Постъпили сте глупаво.

— Да, не трябваше да ги затварям — разсеяно отвърна Оук, който правеше всичко възможно, за да продължи тази близост — нали лежеше в скута й, — да улови и задържи този миг, преди той да отлети безвъзвратно в миналото. Искаше му се да сподели преживяванията си, но да се опитва да предаде това необяснимо чувство с грубите средства на речта беше все едно да задържи аромат в сито. И Габриел замълча.

Тя му помогна да седне. Оук започна да бърше лицето си и да разтърсва глава и тяло като Самсон, който изпробва силата си.

— Как мога да ви благодаря? — най-после попита той признателно, след като привичната мургава руменина се завърна върху лицето му.

— О, няма защо — усмихна се девойката в очакване на следващата забележка на Габриел, каквато и да е тя.

— Как ме намерихте?

— Когато дойдох да издоя Дейзи, чух, че кучето вие и дращи по вратата на къщичката. Имате късмет, защото млякото й вече намалява и може би от следващата седмица няма да идвам вече. Кучето ме видя, скочи и захапа полата ми. Тръгнах след него и първо огледах къщичката да видя дали отдушниците са отворени. Чичо ми има такава къщичка и съм го чувала да казва на своя пастир да не ляга да спи вътре, ако дупките са затворени. Отворих вратата и видях, че лежите като мъртъв. Нямаше вода и аз изсипах върху вас млякото, без да съобразя, че то е топло и това няма да помогне.

— Ако не бяхте вие, може би щях да умра! — тихо произнесе Габриел, по-скоро на себе си, отколкото на нея.

— О, не — възрази девойката. Тя, изглежда, предпочиташе не толкова трагичен изход; след като спасиш човек от смърт, неволно се налага да поддържаш разговора с него на висотата на тази благородна и героична постъпка, а това никак не й се искаше.

— Вие спасихте живота ми, мис… Не знам как се казвате… Известно ми е името на леля ви, но вашето не.

— Засега предпочитам да не го съобщавам. Защо да ви го казвам, като с вас няма да имаме вземане-даване?

— Все пак бих искал да го зная.

— Можете да попитате леля ми. Тя ще ви го каже.

— Аз се казвам Габриел Оук.

— А аз не. Изглежда, много си харесвате името, та го произнасяте с такова удоволствие, Габриел Оук.

— Знаете ли, това е единственото ми име, за цял живот, и смятам да се възползвам докрай от него.

— Моето винаги ми се е струвало особено и неприятно.

— Тогава мисля, че скоро трябва да го смените.

— Пази боже! Габриел Оук, изглежда, вие обичате да правите предположения за хора, които не познавате?

— Е, мис, извинявам се. Реших, че това ще ви хареса. Но знам, че не мога да се меря с вас в приказките. Никога не съм имал такива способности. Все пак благодаря ви. Позволете да стисна ръката ви!

Тя се поколеба, объркана и малко смутена от старомодната учтивост, с която той завършваше така безгрижно проведения разговор.

— Добре — отвърна девойката и му подаде ръката си, свивайки устни с престорено безразличие, като непристъпна свенливка. Той я задържа за миг и от страх, че се е показал много експанзивен, стигна до другата крайност, докосвайки пръстите й нерешително, като стеснително момче.

— Колко жалко — каза той след миг.

— За какво?

— Че толкова скоро ви пуснах ръката.

— Ако искате, ето я пак. Заповядайте — и тя отново му подаде ръката си.

Този път Оук я задържа по-продължително — дори удивително дълго.

— Колко е мека… а сега е зима! Не е напукана, нито загрубяла. Нищо й няма! — прошепна той.

— Стига… Достатъчно я държахте — заяви тя, но не я изтегли. — Струва ми се, че искате да я целунете? Ако желаете, моля!

— Изобщо не мислех такова нещо — простодушно отбеляза Габриел, — но много ще…

— Не, няма! — тя издърпа ръката си.

Габриел почувства, че отново е проявил нетактичност.

— Ще трябва да отгатнете как се казвам — закачливо подхвърли тя и изчезна.

[1] Според канона на Поликлет за човешките пропорции главата се нанася осем пъти в общата дължина на тялото. ↑

4.
Решението на Габриел — Посещението — Грешката

Само скритото женско превъзходство не дразни мъжа, освен когато съществува някаква надежда то да бъде покорено.

Тази миловидна и бойна девойка скоро наруши силно покоя на младия фермер Оук. Тъй като любовта е необикновено жесток лихвар (истинското чувство при размяната на сърцата се поражда от очакването за неизмерима печалба: също както при други по-прозаични сделки, двете страни разчитат на големи облаги — морални или физически), всяка сутрин, когато Оук преценяваше своите шансове, чувствата му се колебаеха като паричния курс на борсата. Всеки ден той очакваше появяването на девойката точно така, както неговото куче очакваше да бъде нахранено. Поразен от това унизително сходство, Оук вече изобщо не поглеждаше кучето. Обаче той продължаваше да наднича през плета в очакване на нейното идване и по този начин чувствата му се задълбочиха, без това да упражни желания ефект върху нея. За сега Оук нямаше определени намерения, не знаеше как да заговори за това, което изпълваше сърцето му, и тъй като не можеше да се изразява изискано и красиво, с фрази

„… многословни,

но безсмислени“,[1]

той си мълчеше.

Поразпита съседите и разбра, че девойката се казва Батшеба Евърдийн, а млякото на кравата ще спре след около седмица. Той очакваше със страх осмия ден.

Най-после този ден настъпи. Кравата престана да дава мляко за тази година и Батшеба Евърдийн вече не се появи на хълма. Габриел беше стигнал до състояние, за чието съществуване само допреди няколко дни не бе и предполагал. Той вече обичаше да си повтаря „Батшеба“ за собствено удоволствие, вместо да си подсвирва; започна да харесва черна коса, въпреки че още от момче предпочиташе кестенява. Откъсна се съвсем от хората и те постепенно престанаха да го забелязват. Любовта е зрееща сила, заложена в преходната слабост. Бракът превръща безумието в сигурност, а силата на тази сигурност трябва да бъде, и за щастие много често е, правопропорционална на степента на оглупяването, чието място заема. Оук започна да съзира някаква светлинка в тази посока и си каза: „Тя ще стане моя жена, друг изход няма.“

Напоследък той постоянно търсеше благовиден повод да отиде в селото, където живееше лелята на Батшеба.

Тази възможност му се удаде след смъртта на една овца, оставила осиротяло агънце. Една ясна януарска сутрин, която изглеждаше като лятна, но беше студена съвсем по зимному, когато радостно настроените хора поглеждаха сивкавите просвети сред посребрените от слънцето облаци с надеждата, че още малко и небето ще стане синьо, Оук сложи агънцето в голяма хубава кошница за неделни излети закрачи през пасбището към къщата на лелята, мисис Хърст. Кучето Джордж подтичваше зад него със загрижено изражение — може би поради сериозния обрат, който приемаха делата на пастира.

Колко пъти, поглеждайки към синия пушек, който се издигаше от комина на нейния дом, Габриел се бе унасял в странни мечти. Вечер, загледан натам, той си представяше неговия път в обратна посока, надолу към огнището, до което седеше Батшеба, облечена в същата рокля, с която идваше на хълма (защото дрехите й също бяха включени наравно с нея в обсега на благоразположението му; в този начален период на неговата любов те му се струваха една неотделима съставна част от прелестното цяло, наречено Батшеба Евърдийн).

Постара се облеклото му да бъде подходящо за случая и се получи нещо средно между изящна небрежност и нехайна натруфеност — изборът му се беше спрял на дрехи, които подхождаха еднакво добре за слънчев пазарен ден и за дъждовна неделя. Старателно излъска с креда сребърния ланец на часовника, сложи нови връзки на обувките, като прегледа предварително медните дупчици за връзките, обиколи цялата гора, докато намери подходящ клон, от който си измайстори нова тояга. От раклата извади нова кърпичка, сложи светла жилетка на клонки с цветя, които представляваха смесица между рози и лилии без техните недостатъци, изля всичката помада върху сухата си рижа, щръкнала, силно къдрава коса. Скоро цветът й стана съвсем нов — нещо средно между окраската на гуано и роман-цимент — и тя залепна плътно към главата му, като изсъхнала корица около индийско орехче или като мокри водорасли по гладък камък след отлив.

В къщата цареше тишина, нарушавана само от чирикането на накацалите по стрехите врабчета; човек би помислил, че клюките и скандалите са не по-малко приятно занимание за компаниите по покривите, отколкото за тези под тях. Изглежда, съдбата не беше благосклонна към Оук, защото началото не предвещаваше нищо хубаво. До самата врата ги посрещна една котка, която, щом видя Джордж, започна да се извива конвулсивно с настръхнала козина, като обхваната от бяс. Кучето изобщо не й обърна внимание, защото вече бе стигнало до такава възраст, когато с откровен цинизъм предпочиташе да не хаби напразно сили и дъх. В същност то не лаеше дори и по овцете, освен в случаите, когато трябваше да ги призове към ред, и правеше това с абсолютно безстрастно изражение, сякаш се подчиняваше на необходимостта да изпълни това неприятно задължение — от време на време да ги посплашва, за тяхно добро.

Иззад лавровите храсти, където избяга котката, се чу глас:

— Бедничката! Какво ти направи това зло куче? Сигурно искаше да те разкъса?

— Извинете — обърна се Оук към гласа, — но Джордж вървеше зад мен и беше кротък като агънце.

Още не беше довършил и сърцето му затуптя учестено — чий е гласът и с кого разговаря той? Никой не се появи и Оук чу как някой се измъква през храстите.

Габриел се замисли тъй напрегнато, че челото му се набръчка. Там, където в резултат от един разговор би могла да се получи огромна промяна — за зло или добро, — всяко непредвидено отклонение от очакванията действа обезкуражително. Малко сконфузено Оук се приближи до вратата: това, което се случи, нямаше нищо общо с предположенията му.

Вътре беше лелята на Батшеба.

— Бихте ли казали на мис Евърдийн, че един човек ще се радва да я види? — продума мистър Оук. (Да наречеш себе си „един човек“, без да съобщиш името си, не се смята за проява на лошо възпитание в провинцията; това идва от благородна скромност, за която гражданите с техните визитни картички нямат никаква представа.)

Батшеба я нямаше. Ясно, онзи глас преди малко беше нейният.

— Влезте, мистър Оук.

— О, благодаря — отвърна Габриел и последва лелята до камината. — Донесох едно агънце за мис Евърдийн. Мислех, че ще й бъде приятно да си го отгледа; девойките обичат агнетата.

— Да, сигурно ще иска — замислено отвърна мисис Хърст, — въпреки че тя е гостенка тук. Ако почакате една минутка, Батшеба ще дойде.

— Да, ще почакам — съгласи се Габриел и седна. — Но аз не идвам само да донеса агънцето. Накратко, смятах да я попитам дали иска да се омъжи.

— Така ли?

— Да. Защото ако тя иска, ще бъда много щастлив да се оженя за нея. Знаете ли дали не я ухажва някой младеж?

— Чакайте да си помисля — рече мисис Хърст и започна ненужно да ръчка огъня. — Да, около нея младежи колкото искате! Нали разбирате, фермер Оук, тя е хубава и освен това учена… Щеше да стане гувернантка, но беше много опърничава. Нейните обожатели не идват тук, но нали знаете какви са жените? Тя сигурно ги има с дузини.

— Това е цяло нещастие — отбеляза фермерът Оук, тъжно разглеждайки една пукнатина в каменния под. — Аз, разбира се, съм обикновен човек и единствената ми надежда беше, че идвам пръв… Е, няма нужда да чакам, защото аз дойдох за това. Отивам си, мисис Хърст.

Габриел се бе отдалечил на двеста-триста крачки по хълма, когато чу зад себе си вик „е-хей“ — много по-тънък и пронизителен, отколкото обикновено можеше да се чуе по пасбището. Обърна се и видя, че след него тича някаква девойка, размахала бяла кърпичка.

Оук спря и бягащата фигура бързо се приближи. Това беше Батшеба Евърдийн. Габриел се изчерви: тя вече бе зачервена, но не от вълнение, както после се изясни, а от тичането.

— Мистър Оук, аз… — започна тя и млъкна да си поеме дъх. Беше спряла пред него полуизвърната, с вдигната към лицето си ръка.

— Аз ви търсих преди малко — каза Габриел, без да чака тя да довърши.

— Да, знам — отвърна тя, задъхана като пленена червеношийка; лицето й беше влажно и червено като листенца на росен божур. — Ако знаех, че идвате за мен, веднага щях да дойда. Аз бях в градината. Изтичах след вас да ви кажа… леля ми сгреши, като ви отпрати…

Габриел просия.

— Извинявам се, че ви карах да тичате толкова бързо, мила — обърна се той признателно към нея, очаквайки да чуе нещо още по-приятно. — Почакайте малко, поемете си дъх.

— Станала е голяма грешка. Леля ми ви е казала, че вече си имам избраник — продължи Батшеба. — Аз изобщо си нямам поклонник… никога не съм имала. Страшно много съжалявам, дето тя ви отпрати и вие сте си помислили, че имам няколко обожатели.

— Наистина много се радвам да чуя това! — усмихна се широко фермерът Оук и се изчерви от задоволство. После протегна ръка да хване нейната, която тя беше свалила от лицето си и положила върху гърдите, за да успокои силно туптящото си сърце. Веднага щом той я хвана, ръката й се изплъзна от неговата като змиорка и се скри отзад.

— Имам хубава фермичка — добави Габриел, но вече доста по-неуверено.

— Да, зная.

— Един човек ми зае пари, за да положа началото, но скоро ще се издължа. Макар че съм обикновен човек, все пак малко се позамогнах. — Габриел наблегна на „малко“, за да се разбере, че за него това значи „много“. И продължи: — Когато се оженим, ще работя два пъти повече от сега.

Той пристъпи към нея и отново протегна ръка. Батшеба го беше настигнала до един нисък, закърнял храст бодлива зеленика, отрупан с червени плодове. Когато видя, че настъплението му я заплашва със заграждане и дори прегръдка, тя се измъкна покрай храста.

— Как така, фермер Оук? — решително каза тя и го погледна учудено, с широко отворени очи. — Аз никога не съм казвала, че ще се омъжа за вас.

— Ето ти на! — поразен възкликна Оук. — Да тичате след някого така и после да му кажете, че не го искате.

— Исках само да ви кажа — нетърпеливо подхвана тя и чак сега осъзна в колко глупаво положение се бе поставила, — че още нямам никакъв любим, камо ли цяла дузина, както каза леля ми. Много ми е неприятно по такъв начин да ме смятат за собственост на някой мъж, въпреки че някога сигурно и това ще се случи. Ако исках да се омъжа за вас, нямаше да тичам така, защото е много неприлично! Но няма нищо лошо в това, че побързах да поправя грешката.

— Няма нищо лошо в това — потвърди Оук, но вече преценил по-реално положението и почувствал, че импулсивно се е показал прекалено благороден, той добави: — Е, все пак не съм толкова сигурен, че нямаше нищо лошо.

— Наистина аз нямах време да размисля дали искам да се омъжа за вас, защото иначе нямаше да мога да ви догоня.

— Хайде! — подкани я Габриел обнадежден. — Помислете малко! Аз ще почакам, мис Евърдийн. Ще се омъжите ли за мен? Много ви обичам!

— Ще се опитам да помисля — отвърна тя доста плахо. — Ще се опитам, но когато съм навън, на открито, много се разсейвам.

— Но все пак можете да опитате.

— Тогава дайте ми време. — Батшеба се извърна от Габриел и погледна замислено в далечината.

— Аз мога да ви ощастливя — обърна се той през храста към тила й. — След година-две ще имаме пиано — (сега вече фермерските жени свирят на пиано), — а аз ще се упражнявам на флейтата. И вечер ще свирим заедно.

— Да, хубаво ще бъде.

— Ще си купим кабриолет за десет фунта, за да ходим на пазара… а също цветя и птици, искам да кажа — петли и кокошки, защото те са полезни… — продължи Габриел с чувството за равновесие между поезия и проза.

— Ще ми бъде много приятно.

— И парник за краставици, като истински лейди и джентълмен.

— М-да.

— А когато се венчаем, ще изпратим обявление във вестника за сватбата.

— Това ще бъде прекрасно!

— А бебетата… само момчета! И в къщи, до камината, когато вдигнете очи, ще виждате мен, когато аз вдигна очи — ще виждам вас.

— Чакайте, чакайте! Не прекалявайте!

Тя се намръщи и замълча. Той гледа толкова дълго червените плодове по храста между тях, че за него бодливата зеленика завинаги остана символ на обяснението в любов. Батшеба се обърна решително към него.

— Не, няма смисъл. Не искам да се женя за вас.

— Опитайте!

— Опитах да си представя, докато размислях. Сватбата е много хубаво нещо. Хората ще говорят за мен, че съм спечелила битката и аз ще се чувствам доволна. Но съпруг…

— Какво?

— Ами той винаги ще бъде при мен, както казахте. Когато и да погледна, ще виждам само него.

— Разбира се, че ще виждате него — тоест мен.

— Искам да кажа, няма да е зле да бъда булка на сватбата, само че после да няма мъж. Но тъй като никоя жена не може да се показва по такъв начин, аз няма да се омъжа за вас, поне за сега.

— Това е голяма глупост.

Обидена от такова критично отношение към чистосърдечното й признание, Батшеба се отдръпна с лице на човек, чието достойнство е било оскърбено.

— Честно слово, надали ще се намери някъде жена, която да каже нещо по-глупаво от това — въздъхна Оук. — Но, скъпа — жално продължи той, — защо правите така? — Оук въздъхна дълбоко, което прозвуча като шумолене на подухвана от вятъра борова гора. — Защо не ме искате? — и протегна ръце към нея.

— Не мога — отстъпвайки, отвърна тя.

— Но защо? — настояваше той, изгубил надежда, че ще може да я докосне през храста.

— Защото не ви обичам.

— Да, но…

Тя се опита едва забележимо да скрие леката си прозявка, за да не се покаже неучтива и повтори:

— Не ви обичам.

— Но аз ви обичам! А що се отнася до мен, ще се радвам, ако не съм ви противен.

— О, мистър Оук, колко благородно от ваша страна. Но вие ще ме намразите.

— Никога — заяви Оук така решително, че ако се съдеше по силата на гласа му, той смяташе да прегази храста и да я прегърне. — Цял живот ще правя само едно-единствено нещо — ще ви обичам. Ще копнея за вас, ще ви желая, докато съм жив. — Гласът му звучеше патетично, а големите му загорели ръце забележимо трепереха.

— Изглежда, ще бъде много неприятно да ви откажа, след като изпитвате толкова силни чувства към мен! — опечалено прошепна тя и се огледа безпомощно, сякаш търсеше изход от тази морална дилема. — Защо ли тичах след вас! — Обаче тя очевидно не можеше дълго да се огорчава и лицето й придоби дяволито изражение. — Нищо няма да излезе от тази работа, мистър Оук. На мен ми е нужен мъж, който да ме укроти, защото съм много своенравна, а вие няма да можете да се справите с мен, сигурна съм в това.

Оук погледна надолу към земята, сякаш искаше да каже, че спорът е безпредметен.

— Мистър Оук — заговори отново тя с необикновено разсъдителен и недопускащ възражения тон, — вие сте по-богат от мен. Аз нямам пукната пара и живея при леля си, която ме храни. Аз съм по-образована от вас и никак не ви обичам. Това е положението от моя страна. А вашето: вие сега започвате фермерството и най-разумното ще бъде, когато решите да се ожените (за което положително е още рано да мислите), да вземете богата жена, която да вложи капитала си във вашата ферма и да я направи по-доходна.

Габриел я погледна изненадан и възхитен.

— Точно това си мислех! — простодушно призна той.

Фермерът Оук притежаваше две излишни християнски качества, които му пречеха да успее с Батшеба: смирение и прекалена честност. Тя очевидно не очакваше такова признание.

— Тогава защо дойдохте да ме безпокоите? — изчервявайки се, почти ядосано попита тя.

— Не мога ли да постъпя така, както смятам, че ще бъ… ще бъде…

— Нужно?

— Не, разумно.

— Вие вече си признахте, мистър Оук — надменно заяви тя, поклащайки пренебрежително глава. — И смятате, че след всичко това ще се оженя за вас? За нищо на света!

— Но вие грешите! — разгорещено я прекъсна той. — Само защото съм казал това, което всеки на мое място би казал, съвсем не значи, че трябва да се червите и да ми се мусите. Това, дето го казахте, че не сте достатъчно добра за мен, е глупост. Вие говорите като истинска лейди, цялото село вижда това, а чувал съм, че чичо ви в Уедърбъри е заможен фермер, много по-богат, отколкото ще бъда някога аз. Мога ли да ви потърся вечерта? Или да отидем на разходка в неделя? Щом не искате сега, аз мога да почакам, докато размислите и тогава ще ми отговорите.

— Не, не. Не мога. Не настоявайте, не настоявайте! Аз не ви обичам и това ще бъде много нелепо — завърши тя усмихната.

Никой мъж не обича да се присмиват и подиграват с чувствата му.

— Добре тогава — решително изрече Оук с тон на човек, който смята да търси утешение изключително в Еклезиаста. — Няма да ви моля повече.

[1] Шекспир, „Макбет“, V, 5. Превел Л. Огнянов. ↑

5.
Батшеба си отива — Пастирска трагедия

До Габриел стигнаха слуховете, че Батшеба Евърдийн е заминала от тези места. Известието оказа върху него въздействие, което сигурно би се сторило неочаквано на всеки, който не знае, че понякога колкото по-ожесточено се отричаме, толкова по-недействително е нашето отрицание.

Много са тези, които от личен опит знаят, че за разлика от влюбването, няма общоприет начин за разлюбване. Някои смятат, че бракът ще им спести неприятното преживяване, но в повечето случаи се заблуждават. Изчезването на Батшеба предоставяше на Оук щастливата възможност да се възползва от предложения от раздялата начин, който за хора с определена психическа нагласа понякога се оказва много ефикасен, а други — по-специално тези, чиито чувства са пуснали дълбоки невидими корени, макар и да изглеждат спокойни и уравновесени външно — вдъхновява към идеализиране на отсъстващия предмет на любовта. Оук принадлежеше към по-спокойната част от човешкия род и почувства само, че сега, когато Батшеба бе заминала, тайното му влечение към нея се разгаря още по-силно — това бе всичко.

Дружеските отношения с леля й бяха прекъснати още в зародиш от неудачното му сватосване и всичко, което Оук научи за Батшеба, стана по околни пътища. Казваха, че тя е заминала в село Уедърбъри, на двадесет мили оттук, но на гости или завинаги — той не можа да разбере.

— Габриел имаше две кучета. По-старото, Джордж, имаше розов нос с черно петно на върха и козина на бели и тъмносиви петна; но сивото от по-дългите кичури с годините беше опърлено от слънцето и изтрито от дъждовете и те постепенно бяха станали червено-кафяви, сякаш сините съставки на сивото бяха избелели като индигото от картините на Търнър. Първоначално това е било козина, но продължителният контакт с овцете, изглежда, я беше превърнал постепенно в груба вълна.

Бившият стопанин на кучето, много разпуснат човек с лошо поведение и отвратителен характер, го бе обучил по съответния начин и в резултат на това Джордж знаеше много по-добре от най-големия грубиян в околността степенуването на всички видове ругатни и псувни. Дългият опит бе научил Джордж тъй точно да определя разликата между подвикването „Тук“ и грубото „Ела тук, да опустееш дано!“, че хвърляйки се напред от своето място зад стадото при зова на стопанина, той безпогрешно набираше необходимата скорост, за да избегне силния удар на кривака. Беше старо, но умно куче, на което човек може да се довери.

По-младото куче, синът на Джордж, изглежда, приличаше много на майка си, защото между него и Джордж не се забелязваше никакво сходство. То се учеше да пази овцете, за да остане при стадото, когато баща му умре, но за сега имаше само елементарни познания — все още за него беше невъзможно да направи разликата между нещо, извършено просто добре и твърде добре. Толкова добросъвестно и въпреки това глупаво беше младото куче (то нямаше определено име и се отзоваваше с истинска готовност на всяко приветливо повикване), че ако го изпратиш да подбере стадото отзад, то с най-голямо удоволствие ще гони овцете през цялото графство, докато не го извикаш или старият Джордж не му покаже с примера си, че трябва да спре.

Но толкова за кучетата. От другата страна на Норкомбския хълм имаше яма, откъдето дълги години селяните вадеха варовик за нивите си. Два плета ограждаха ямата във формата на буквата V, но не се съединяваха напълно, а тесният отвор точно над края на ямата беше затворен от грубо скована тараба.

Една вечер, когато сметна, че в кошарата няма да има нужда от присъствието му, фермерът Оук се върна у дома и както обикновено извика кучетата, за да ги затвори в бараката до сутринта. Обади се само едното — Джордж. Другото го нямаше нито в къщата, нито на пътя, нито в градината. Габриел си спомни, че беше оставил двете кучета на хълма да ядат от едно умряло агне (храна, която им разрешаваше само в случаите, когато нямаше друга) и като реши, че младото куче още не се е нахранило, той влезе в къщата и си легна на леглото — нещо, което напоследък си позволяваше само в неделя.

Нощта беше тиха и влажна. Малко преди разсъмване го разбуди някаква странна промяна в долитащите до него привични звуци. За овчаря звънът на хлопатарите — също като цъкането на часовника за други хора — е постоянен шум. Той се забелязва само когато спира или намалява по някакъв особен начин и вече не е добре познатото подрънкване, което за свикналото ухо, колкото и да е далечен шумът, означава, че в кошарата всичко е наред. В дълбоката тишина на пробуждащото се утро звуците, които достигаха до Габриел, се отличаваха с необичайна чистота и стремителност. Такъв непривичен звън можеше да се получи поради две причини: когато овцете с хлопатари пасат много бързо, например при навлизането в ново пасище — той звучи на пресекулки; или когато стадото хуква да бяга — тогава звънът е непрекъснат и стремителен. Опитното ухо на Оук веднага позна, че шумът, който чу, идва от бързо бягащо стадо.

Той скочи от леглото, облече се, притича през уличката и се изкачи в мъгливото утро по хълма. Овцете-майки нощуваха отделно от тези, които щяха да се агнят — а последните бяха двеста в стадото на Габриел. Тези двеста овце като че ли бяха изчезнали. Петдесетте овце с техните отбити агнета стояха във вътрешния край на кошарата, тъй както ги беше оставил, но другите, основната част от стадото, сякаш бяха потънали вдън земя. Габриел извика с все сила:

— Охо! Охо! Охо!

Тишина. Той отиде до плета и видя, че на едно място е разкъсан и повален. Там се виждаха следи от копита. Озадачаваше го това, че овцете са излезли от кошарата през зимната нощ, но той веднага си го обясни с охотата им за бръшлян (изобилен в буковата горичка) и прекрачи навън през дупката в плета. В горичката ги нямаше. Той извика отново: долините и най-далечните хълмове отекнаха в ехо, както някога, когато аргонавтите призовавали загубилия се на мизийския бряг Хилас[1], но нямаше никакви овце. Прекоси дърветата и мина по билото на хълма. На далечния край на хребета, където сближаващите се огради стигаха почти до ръба на варовиковата яма, той видя по-младото куче, вдигнало глава към небето — тъмно и неподвижно, като Наполеон на остров Света Елена.

Ужасно предчувствие прониза Оук. Прималял, той бавно се приближи: в дъсчената преграда зееше дупка, а наоколо се виждаха много следи от копита. Кучето пристъпи и облиза ръката му. С това то даваше да се разбере, че очаква специална награда за отлично извършената работа. Оук погледна в ямата. Мъртвите и умиращи животни лежаха на дъното — купчина от двеста обезобразени трупа, а тъй като това бяха суягни овце, излизаха не двеста, а поне четиристотин.

Оук беше рядко милостив човек: в действителност благородството му често осуетяваше повечето негови стратегически замисли, защото веднага щом предприемеше нещо, добрината надделяваше и всичките му хитроумни планове пропадаха. Той често се огорчаваше от това, че на неговото стадо от рождение е писано да завърши като овче месо и настъпва ден, когато всеки овчар се превръща в истински предател на беззащитното си стадо. И сега първото му чувство беше жал за безвременната смърт на кротките овчици и техните неродени агнета.

После се сети за още нещо. Овцете не бяха застраховани. Всичките му спестявания, събрани с толкова лишения и труд, бяха унищожени с един удар, а надеждите му да стане независим фермер бяха разбити — може би завинаги. С колко усилия, упорство и прилежание, с колко тежки изпитания през последните десет години бе заплатил Габриел постигнатото! Изглежда, вече не му оставаше никаква надежда. Той се облегна на преградата и закри лицето си с ръце.

Обаче вцепенението обикновено не продължава дълго и фермерът Оук се отърси от своето. Забележителното и характерното за него беше, че първото, което каза, бяха думи на благодарност:

— Благодаря на бога, че не съм женен. Как би живяла тя в нищетата, която ме очаква!

Оук вдигна глава и докато размишляваше какво може да се направи, спокойно се огледа. В далечния край на ямата имаше кръгло езерце, а над него висеше тънкият сърп на месеца, който щеше да стои там само още няколко дни — отляво го настигаше Зорницата. Езерцето проблясваше неясно като мъртвешко око. С пробуждането на земята задуха ветрец, който разлюля и удължи отражението на месеца, без да го накъса, и превърна образа на светилото във фосфоресцираща ивица върху водата. Оук запомни всичко това.

Изглежда, бедното младо куче е било под впечатлението, че службата му е да тича след овцете и следователно колкото повече ги гони, толкова по-добре. След като се е навечеряло с умрялото агне, което сигурно му е придало допълнителна сила и смелост, то е събрало всичките овце в ъгъла и ги е подгонило към оградата. Изплашените животни са разкъсали плета и излезли на горното пасбище. Кучето ги е погнало нагоре по склона и ги е докарало до края на заграждението, където те се струпали накуп; изгнилите дъски на преградата не са издържали и цялото стадо е рухнало в ямата.

Синът на Джордж бе свършил работата си твърде старателно; господарят му отчете, че кучето е прекалено изпълнителен помощник, за да остане живо, и същия ден по пладне го изведе и застреля — още един пример за трагичната съдба, толкова често съпътстваща кучетата и някои други философи, които следват разсъжденията си до логичен край и опитват да се придържат напълно последователно към принципите си в един свят, където господства компромисът.

Овцефермата на Габриел беше финансирана от един търговец — спечелен от надеждната му външност и характер, — който получаваше процент от приходите на фермата до пълното изплащане на аванса. Оук пресметна, че стойността на оцелелите животни, инвентара и имуществото му ще стигне само да изплати дълговете си и да остане свободен човек с един кат дрехи на гърба.

[1] Хилас — в гръцката митология син на царя на дриопите Тейодамант и нимфата Менодика. Любимец, оръженосец и спътник на Херакъл в похода на аргонавтите. Когато корабът „Арго“ спрял на остров Киос, Хилас се отправил за вода, но пленени от красотата му, нимфите на извора похитили юношата (вариант, той се удавил). Херакъл и другите аргонавти дълго и напразно викали името му. ↑

6.
Панаирът — Пътуването — Пожарът

Минаха два месеца. Беше Сретение господне, когато по отколешен обичай в Кастърбридж се провеждаше ежегодният панаир — фермерите наемаха работници.

В единия край на улицата се бяха струпали двеста-триста здрави и весели мъже — хора, за които тежкият труд е само привично преодоляване на земното притегляне, а висшето блаженство настъпва, когато то не е в сила. Сред тях конярите и коларите се отличаваха по ремъците от камшик, увити около шапките им; майсторите на сламени покриви украсяваха шапките си с въженца от слама; овчарите държаха геги — и по този начин веднага се разбираше кой каква работа търси.

Сред тълпата се разхождаше един атлетичен млад мъж, който се отличаваше от другите — може да се каже, превъзходството му над тях бе толкова ясно изразено, че стоящите наблизо загорели селяни се обръщаха към него с подчертано уважение, като с фермер, и го наричаха „сър“. Отговорът беше неизменен:

— Искам да се главя за управител на имение. Някой да търси управител?

Сега Габриел беше по-блед. Погледът му бе станал по-замислен, изражението на лицето му — тъжно. Той бе преминал през страданията, които му дадоха повече, отколкото бяха отнели. От скромните висини на своето пастирско процъфтяване той бе паднал в бездната на най-унизителната нищета, но бе придобил едно непознато преди непоклатимо спокойствие и безразличие към собствената участ, което прави някои хора подлеци, а други извисява. И така, унижението го направи по-благороден и превърна загубата в печалба.

Същия ден сутринта разквартируваният тук кавалерийски полк напускаше града и един сержант с взвода си обикаляше улиците да набира войници. Денят преваляше, но никой не бе наел Габриел и той почти съжаляваше, че не се е присъединил към кавалеристите, да служи на родината си. Омръзна му да стои на пазарището и тъй като му се удаваше всичко, той реши да търси някаква друга работа.

Изглеждаше, че всички фермери търсят овчари. А това беше специалност на Габриел. Той хлътна в една странична улица, а оттам в друга, още по-затънтена и влезе в ковачницата.

— За колко време ще можете да ми изковете кука за овчарска гега?

— За двадесет минути.

— Колко ще ми струва?

— Два шилинга.

Той седна на пейката, докато ковачът изкова куката и добави безплатно дръжка.

После отиде в магазина за дрехи, който имаше многобройна клиентела селяни. Тъй като за гегата беше дал почти всичките си пари, Габриел опита и наистина успя да смени палтото си за платнена пастирска блуза.

След приключването на сделката той отново забърза към центъра на града и застана на тротоара с гега в ръка.

Оук се бе превърнал в пастир, но сега като че ли започнаха да се търсят само управители. Все пак двама-трима фермери го забелязаха и се приближиха. Последвалите разговори бяха почти еднакви:

— Откъде си?

— От Норкомб.

— Доста далеч.

— Петнадесет мили.

— В чия ферма си работил?

— В моята.

Този отговор неизменно действаше като слух за холера. Любопитният фермер се отдръпваше, поклащайки със съмнение глава. Габриел, подобно на своето младо куче, беше прекалено добър, за да могат да му се доверят, а и той не се натрапваше.

По-сигурно е човек да е готов да приеме всякакво предложение, отколкото да си състави добър план и да чака възможност да го осъществи. Сега Габриел съжаляваше, че се бе обявил за пастир, но вече търсеше каквато и да е работа. Свечеряваше се. Около житната борса някои веселяци вече си подсвиркваха и пееха. Ръката на Габриел, която доста време бе седяла неподвижна в джоба на пастирската блуза, напипа пъхнатата там флейта. Ето една възможност да прояви мъдростта, придобита на такава скъпа цена.

Той извади флейтата и започна да свири „Панаирджийският мошеник“ така весело, сякаш в живота му не беше имало нито един тъжен момент. Оук надуваше сладко-сладко флейтата и добре познатата мелодия развесели сърцето му, а също и струпалите се наоколо зяпачи. Той продължи да свири с увлечение и за половин час спечели в пенсове сума, която за един мизерстващ човек представляваше цяло състояние.

Като поразпита хората, той разбра, че на другия ден в Шотсфорд също има панаир за наемане на работници.

— Далеч ли е Шотсфорд?

— На десет мили от Уедърбъри.

Уедърбъри! Където беше заминала Батшеба преди два месеца. Това беше съвсем неочаквано.

— Далеч ли е Уедърбъри?

— На пет-шест мили.

Батшеба сигурно отдавна не беше там, но Шотсфорд не бе далеч от Уедърбъри и той реши да опита късмета си, защото това място бе свързано с нещо важно за него. Още повече, ако се вярваше на мълвата, по-смели, по̀ късметлии, по-буйни и по-весели хора от уедърбърци нямаше в цялото графство. Оук прецени, че ще бъде по-добре да преспи в Уедърбъри тази нощ и веднага пое по пътя, за който му казаха, че води право към въпросното село.

Пътят минаваше през лъки, пресичани от ручейчета, гладки в средата и накъдрени край бреговете; а там, където поточетата бяха по-бързи, бели пенливи петна ошарваха повърхността им, поклащаха се невъзмутимо и спокойно се плъзгаха по водата. По височинките мъртвите сухи листа се търкаляха едно през друго и пак се надигаха, подхванати от вятъра, а птичетата шумоляха с пера, чирикаха и се настаняваха по-удобно за през нощта. Когато Оук минаваше покрай тях, те затихваха, но ако спреше да ги погледне — отлитаха. Чуваше се дрезгавото токуване на фазаните самци и хриптящото писукане на женските.

След три-четири мили всичко наоколо се покри с гъста тъмна мъгла. Когато се спусна от Ялбърския хълм, едва-едва различи пред себе си една покрита каруца, изтеглена встрани от пътя под голямо надвиснало дърво.

Отблизо можа да види, че в каруцата не са впрегнати коне, а наоколо няма жива душа. Явно тя беше изтеглена там за през нощта, защото освен наръча сено, на дъното й нямаше нищо друго. Габриел седна на теглича да размисли. Пресметна, че е изминал повече от половината път и тъй като беше на крака още от разсъмване, реши да легне в сеното, а не да продължава до Уедърбъри, където сигурно щеше да се наложи да плаща за подслон.

След като изяде последния резен хляб с шунка и пийна от бутилката със сайдер, която предвидливо беше взел със себе си, той се покачи в празната каруца. Разстла половината сено за легло, доколкото можа, придърпа другата половина върху себе си за завивка и се покри съвсем, чувствайки се напълно удобно, както винаги. Разбира се, на човек като Оук, склонен много повече от другите да се задълбочава, в сегашното положение му бе трудно да пропъди тъжните мисли. И тъй, припомняйки си отново своите любовни и пастирски неволи, той заспа; нали знаем, че овчарите, както и моряците, са надарени с удивителната способност да призовават бога на съня, вместо да го очакват, докато благоволи да слезе.

Колко беше спал не знаеше, но изведнъж почувства, че каруцата се движи, и то много бързо за превозно средство без ресори. Беше се събудил с неприятното усещане за барабанни удари в слепоочията, защото главата му потропваше по дъното като палка на литавра. От предната част на каруцата се чуха гласове. В пълно недоумение (което у някой преуспяващ човек навярно би преминало в уплаха; но нали знаем, че няма по-добро лекарство против страха от нещастието) той надникна внимателно през сеното и видя само звезди. Голямата мечка бе разположена под прав ъгъл с Полярната звезда и Габриел заключи, че сигурно е около девет часът — значи беше спал два часа. Това малко астрономическо изчисление бе направено без никакво усилие и той го извърши, докато надничаше безшумно да види в чии ръце се намира.

Отпред се очертаваха фигурите на двама души, седнали с провесени крака на капрата. Единият от тях държеше поводите. Габриел веднага се досети, че това е стопанинът на каруцата. И тези двамата като него идваха от панаира в Кастърбридж.

Разговорът продължаваше:

— Както и да е — да си говорим за външното, добра е. Но това е само отгоре, а инак, отвътре, тия кокони са горди като сатаната.

— Сигурно е такава, Били Смолбъри, сигурно е такава. — Тези думи бяха казани със силно треперлив глас, който най-вероятно си беше такъв по природа, но това негово свойство се усилваше от разтърсването и подрусването на каруцата, чието действие се отразяваше на ларинкса на говорещия. А говореше този, който държеше поводите.

— Много горделива женска, така казват хората.

— Не думай! Щом е тъй, няма да мога да я погледна в лицето. Ей богу, всеки друг, но само не и аз — ха, ха, ха! Нали съм си свит!

— Да, много се големее. Вечер, казват, преди да си легне, трябвало й огледало — хубаво да си нагласи бонето.

— И дори не е женена! Докъде стигна тоя свят!

— Свирела на пиану, викат. Толко’ хубаво свирела, че и псалмите ставали задявки!

— Не думай! Значи ни е провървяло. Вече се усещам нов човек. А като как плаща?

— Това не знам, мистър Пуъграс.

Докато слушаше разговора, най-изненадващо за самия себе си Габриел предположи, че става дума за Батшеба. Тази догадка сигурно беше неоснователна, защото каруцата отиваше към Уедърбъри, но може би щеше да продължи и по-нататък. Жената, която споменаваха, явно беше господарка на някакво имение. Изглежда, Уедърбъри беше близо и за да не тревожи напразно хората, Габриел скочи незабелязано.

Насочи се към един отвор в плета и когато се приближи, видя, че това е врата. Седна на нея и се размисли — дали да спи в селото, или да намери още по-евтин подслон в някоя копа сено. Скърцането и потракването на каруцата заглъхнаха. Вече смяташе да продължи, когато забеляза отляво, на около половин миля, някаква необичайна светлина. Оук се вгледа по-внимателно, а блясъкът се усили. Нещо гореше.

Габриел се покатери пак на портата, скочи от другата страна в изорана нива и се запъти право към огъня. Докато вървеше натам, пламъкът се усили двойно и освети съвсем ясно очертанията на стоги. Гореше харманът. Огряно от меките оранжево-червени отблясъци, умореното му лице заблестя, по гамашите и блузата му затанцуваха трънести сенки — огънят го осветяваше през един плет — и куката на гегата му проблесна като сребърна. Той се приближи до граничния стобор и спря да си поеме дъх. Изглежда, на гумното нямаше никого.

Огънят идваше от една продълговата копа слама, която беше изгоряла почти цялата и всички опити за спасяването й бяха безсмислени. Копа слама гори по иначе от къща. Кога духа вятър, той вкарва пламъка навътре и обхванатата от него част от копата просто изчезва, стопява се като захар, и не се вижда посоката на огъня. Обаче ако кладната със сено или стогът е напластен добре и огънят започне отвън, те ще устоят на пламъка дълго време.

Но тази кладна беше напластена лошо и пламъците навлизаха в нея с ужасна бързина. Тя припламваше откъм вятъра ту по-силно, ту по-слабо, като огънче на пура. Един наръч слама се изтърколи надолу със съсък; пламъците се удължиха и заизвиваха с глухо бучене, но без пукот. Обратно към кладната полетяха кълба дим като отминаващи облаци, а зад тях просветваха скрити огнища и оцветяваха в равномерно златисто полупрозрачния пласт пушек. Пълзящата алена жар поглъщаше отделни стиски слама, сякаш бяха кълба червени червеи. Над тях проблясваха въображаеми огнени лица с провесени езици, облещени ослепителни очи и раззинати чудовищни гърла, от които на тласъци изхвърчаха рояци искри като птици от гнездо.

Оук изведнъж осъзна, че положението е много по-сериозно, отколкото бе сметнал първоначално и престана да бъде безучастен наблюдател. Вятърът издуха завесата от дим и пред очите му се показа един стог житни снопи в опасно съседство с изгарящата сламена копа, а зад него още няколко, което в същност представляваше цялата реколта на фермата; значи това съвсем не беше една усамотена кладна слама, както той смяташе първоначално.

Габриел прескочи стобора и видя, че не е сам. Първият човек, с когото се сблъска, сновеше насам-натам като обезумял, сякаш мислите му тичаха на няколко ярда пред тялото, което те не можеха да теглят достатъчно бързо.

— Пожар, хора-а-а! Пожар! Огънят е добър господар и лош слуга!… Тоест лош слуга и добър господар! Хей, Марк Кларк, ела тук! И ти, Били Смолбъри. Хей, Мериън Мъни, Джан Коган, Метю! Насам! Насам!

Зад викащия мъж се появиха други фигури и сред пушека Габриел видя, че съвсем не е сам, а в голяма компания — многобройни сенки подскачаха весело нагоре-надолу, следвайки танца на пламъците, а съвсем не движенията на хората. Сборището — тези хора принадлежаха към обществената категория, която изразява своите мисли посредством чувства, а чувствата си под формата на суматоха — се захвана за работа в удивителен безпорядък.

— Спрете течението на въздуха под пшеничния стог! — извика Габриел на суетящите се около него хора. Снопите бяха наредени върху каменни подложки и жълтите езици на пламъка от горящата слама игриво се провираха между тях. Ако огънят стигне под този стог, всичко ще бъде загубено.

— Дайте брезент! Бързо! — заповяда Габриел.

Донесоха покривало и го провесиха като завеса между горящата кладна и житния стог. Пламъците изведнъж спряха да навлизат под стога и се устремиха право нагоре.

— Стойте тук с ведро вода и поливайте брезента — нареди Габриел. Сега пламъците, изтласкани нагоре, нападнаха ъглите на огромното покривало върху стога.

— Стълба! — извика Габриел.

— Тя беше опряна на кладната и изгоря съвсем — обади се някакво привидение сред пушека.

Оук зарови ръце в отрязаните краища на снопите, разгърна ги така, че да може по-дълбоко да пъхне крак и да се покатери нагоре, захващайки се с куката на гегата. Когато стигна върха, той веднага възседна билото, започна с гегата да удря и гаси огнените частици, които бяха долетели там, и викна към останалите да му подадат голям клон, стълба и вода.

Били Смолбъри — единият от двамата в каруцата — вече бе намерил стълба. Марк Кларк се изкачи по нея и седна до Оук. Пушекът там беше просто задушаващ. Чевръстият Кларк пое отдолу ведро с вода, плисна в лицето на Оук и го обля от глава до пети, докато Габриел, с дълъг буков клон в едната и гегата в другата ръка, удряше снопите и гасеше горящите сламки.

Долу групата селяни продължаваха да се мятат насам-натам — опитваха се да потушат пожара, но в същност не правеха много. Те всички бяха обагрени в оранжево и хвърляха рязко очертани, причудливо променящи формата си сенки. Отстрани, до най-големия стог стояха две млади жени, едната възседнала кон. Изглежда, нарочно бяха застанали по-далеч от огъня, за да не се подплаши животното.

— Това е пастир — каза жената до ездачката. — Да! Вижте как проблясва куката на гегата му, когато удря по снопите. А блузата му е прогорена на две места! Млад и хубав овчар! Да, мем!

— Чий пастир е той? — звънко попита ездачката.

— Не знам, мем.

— Познава ли го някой тук?

— Изобщо никой не го познава, питах ги всички. Съвсем непознат, казват.

Младата ездачка излезе от сянката на стога и се огледа тревожно.

— Как мислиш, няма ли да се запали сайвантът за снопи? — попита тя.

— Джан Коган, няма ли да се запали сайвантът за снопи? — предаде въпроса другата жена на най-близко стоящия до нея човек.

— Сега вече е в безопасност, поне така мисля. Ако се беше запалил този стог, след него щеше да се запали и сайвантът… Онзи смел пастир, дето размахва горе ръце като вятърна мелница — той спаси всичко.

— Здравата работи — съгласи се младата ездачка, поглеждайки към Габриел през дебелия си вълнен воал. — Добре ще е да стане наш пастир. Знае ли някой от вас името му?

— Нито съм чувал, нито съм виждал този човек преди.

Укротеният огън започна да притихва и след като се убеди, че присъствието му горе не е необходимо, Габриел се накани да слиза.

— Мериан — каза младата ездачка, — попитай го откъде е и му кажи, че фермерът иска да му благодари за голямата помощ.

Мериан се приближи към стога, откъдето Оук вече беше слязъл. Тя му предаде поръчението.

— Къде е този фермер, господарят ти? — попита Габриел, зарадван от мисълта да си намери работа.

— Не е господар, а господарка, пастирю.

— Жена-фермерка?

— Да, и то богата! — поясни един наблюдател. — Дойде тук скоро, някъде отдалеч. Пое стопанството на чичо си, защото той умря внезапно. Старият фермер мереше златото с половин пинтови халби, а тя, казват, сега си има работа с всички банки в Кастърбридж и си играе с големи пари, не като теб и мен!

— Ето я там, отзад, на коня — поясни Мериан. — Лицето й е покрито с мрежест воал.

Мокър, с мръсно, опушено и неузнаваемо от дима и горещината лице, с прогорена, изпокъсана и наквасена блуза, овъглена и скъсена с пет-шест инча от огъня гега, Оук смирено — тежките житейски превратности бяха оставили отпечатък върху него — се приближи до нежната ездачка. Почтително, но същевременно и галантно свали шапка и нерешително попита:

— Търсите ли пастир, мем?

Тя повдигна вълнения воал от лицето си и погледна изненадана. Габриел и неговата безчувствена възлюблена, Батшеба Евърдийн, стояха един срещу друг.

Батшеба мълчеше и той механично повтори със смутен и тъжен глас:

— Търсите ли пастир, мем?

7.
Разпознаването — Плаха девойка

Батшеба се отдръпна в сянката. Тя не знаеше какво да прави — да се радва на неочакваната среща или да се тревожи от неловкото положение, в което изпадна. Имаше място за съжаление, а също и за известно задоволство: първото за положението, в което се намираше той, второто — за нейното. Тя не се смути много, а си припомни неговото обяснение в любов на Норкомбския хълм само за да си даде сметка, че почти е забравила за това.

Да — тихо отвърна тя, но после обърна важно леко поруменялото си лице. — Търся пастир, но…

— Тъкмо такъв човек ни трябва, мем — уверено се намеси един селянин.

Знаем, че убедеността подхранва убеждението.

— Да, наистина! — въодушевено потвърди втори.

— Ами да, разбира се. Напълно подходящ! — ентусиазирано добави трети.

— По-добър от него няма да намерите — разгорещено допълни четвърти.

— Тогава кажи му да говори с управителя — нареди Батшеба.

Отново всичко се върна в релсите на практичното. А може би тази среща щеше да получи подобаващата й романтична окраска, ако условията бяха по-подходящи — лятна вечер, уединение…

Посочиха управителя на Габриел и той (усмирявайки тупкането на сърцето си, когато разбра, че тази странно предрешена Астарта е само нов образ на познатата ни възхитителна Венера) се отдели с него да уговори необходимите условия за започване на работа.

Огънят угасна.

— Хей, хора — извика Батшеба, — след тази непредвидена работа трябва да се подкрепите. Елате у дома на почерпка!

— Щом черпите, можем да хапнем и пийнем туй-онуй, ако изпратите нещо в пивоварната на Уорън — отвърна един от тях. — Там ще ни бъде по-удобно.

Батшеба се отдалечи в тъмнината, а мъжете тръгнаха по двама, по трима към селото. Оук и управителят останаха при стога.

— Вече уговорихме всичко за твоята работа. Трябва да си вървя. Лека нощ, пастирю.

— Можете ли да ми помогнете да намеря подслон? — попита Габриел.

— Не мога — отвърна управителят, отдръпвайки се от Габриел като християнин, който се измъква покрай дискоса, когато не иска да даде своята лепта. — По този път ще стигнеш до пивоварната на Уорън, където всички отидоха да се гощават. Сигурно някой от тях ще те упъти къде да намериш подслон. Лека нощ, пастирю.

Управителят, който явно се страхуваше да засвидетелства каквато и да е любов към ближния си, тръгна нагоре по хълма. Оук се запъти към селото, все още удивен от случайната среща с Батшеба, щастлив, че е близо до нея, и озадачен от бързината, с която неопитното момиче от Норкомб се бе превърнало в спокойна, властна жена. На някои жени им трябва само непредвиден случай, за да разберат, че са създадени да управляват.

Принуден да смири мислите си, за да не изгуби пътя, той стигна до оградения със зид черковен двор и го заобиколи. Там растяха няколко големи вековни дървета. Меката дори през зимата трева заглуши стъпките му. Когато стигна до най-голямото корубесто дърво, което изглеждаше като патриарх даже сред тези стари великани, забеляза зад него някаква фигура. Габриел продължи и след малко случайно ритна едно камъче. От шума неподвижната фигура трепна. Това беше слабичка, съвсем леко облечена девойка.

— Добър вечер — приветливо поздрави Габриел.

— Добър вечер — отвърна тя.

Гласът беше изненадващо пленителен, тих мелодичен напев, който говореше за любов — най-обикновен, когато го описваме, но необикновен, когато го слушаме.

— Ще ви бъда много благодарен, ако ми покажете пътя за пивоварната на Уорън — продължи Габриел, като главната му цел беше да получи необходимото упътване, но все пак нямаше нищо против да послуша още малко сладката музика на гласа й.

— На прав път сте. Пивоварната е там, в подножието на хълма. А вие знаете ли?… — момичето се поколеба и продължи. — Знаете ли докога е отворен ханът „Еленова глава“? — Изглежда, учтивостта на Габриел я спечели, а той беше пленен от модулациите на гласа й.

— Изобщо нямам представа къде може да е този хан, нито докога е отворен. Да не би да смятате да отидете там сега?

— Да… — Жената отново се поколеба. Разговорът беше приключил и тя го продължи, може би повече водена от несъзнателното желание да прикрие смущението си с една нищо незначеща фраза. Разбира се, следващите й думи прозвучаха съвсем наивно, защото тя явно искаше да добави още нещо. Тъй постъпват простодушните хора, когато им се налага да действат предпазливо и тайно. — Вие не сте от Уедърбъри, нали? — стеснително попита тя.

— Не. Аз съм новият пастир. Току-що пристигнах.

— Само пастир! А по обноските изглеждате почти като фермер.

— Само пастир — глухо и решително повтори Габриел. Мислите му бяха насочени към миналото, а очите му — в нозете на девойката, където съзря някакво вързопче. Тя, изглежда, забеляза погледа му, защото се обърна умолително към него:

— Нали няма да кажете в селото, че сте ме видели тук? Поне до един-два дни?

Щом не искате, няма да кажа — обеща Габриел.

— Много ви благодаря — въздъхна девойката. — Аз съм много бедно момиче и не искам хората да ме одумват. — Тя млъкна и потрепери.

— В такава студена нощ трябва да имате поне наметало — отбеляза Габриел. — Съветвам ви да се приберете някъде на топло.

— О, не. Продължете си пътя, ако нямате нищо против. Много ви благодаря за съвета.

— Ще си продължа пътя — рече той и добави тактично: — Виждам, че сте закъсала. Може би ще приемете тази дреболия от мен. Само един шилинг, но това е всичко, което мога да ви дам.

— Да, ще го приема — признателно отвърна непознатата.

Тя протегна ръка и Габриел направи същото. Когато ръцете им се докоснаха, преди да беше предадена монетата, се случи нещо дребно, но то говореше много. Пръстите на Габриел докоснаха китката на младата жена. Пулсът й туптеше с трагична напрегнатост. Габриел често бе забелязвал същото ускорено, тежко пулсиране по бедрените артерии на преуморени агнета. Това говореше за прекомерното изтощение на жизнената енергия и силите, които, съдейки по крехкото телосложение на девойката, съвсем не бяха големи.

— Какво ви е?

— Нищо.

— Не. Има нещо!

— Не, не, не! На никого не казвайте, че сте ме видели!

— Добре. Няма да казвам. Лека нощ.

— Лека нощ.

Девойката остана неподвижна до дървото, а Габриел се спусна към село Уедърбъри или както понякога го наричаха — Лоуър Лонгпадъл[1]. Той си помисли, че с докосването до ръката на това слабо и крехко същество е попаднал в сянката на една дълбока печал. Но на истинската мъдрост е присъщо да смекчава първите впечатления и Габриел се постара да забрави за тази среща.

[1] Лоуър Лонгпадъл на англ. език буквално Долна Дълга Бара. ↑

8.
Пивоварната — Разговорът — Вести

Пивоварната на Уорън беше оградена от стар, гъсто обрасъл с бръшлян зид. Въпреки че в този час не можеше да се види какво става вътре, предназначението на постройката си личеше съвсем ясно по тъмните резки очертания в небето. Надвисналият над стените сламен покрив се издигаше в центъра, където стърчеше малък дървен купол, увенчан и от четирите страни с жалузи, през които струеше пара. По предните стени нямаше прозорци. Само през проблясващото квадратно стъкло на вратата навън проникваха успокояващи червени лъчи, които се стапяха в покрития с бръшлян зид. Отвътре долитаха гласове.

Ръката на Оук се плъзна по вратата с широко отворени като на заклинателя Елима[1] пръсти, докато напипа една каишка и я дръпна. Тя повдигна мандалото и вратата се отвори.

Вътре помещението бе осветено единствено от жарта на сушилната пещ, която хвърляше червеникави хоризонтални отблясъци като залязващо слънце, раздвижваше, удължаваше и издигаше трептящите сенки на главите на присъстващите. По каменните плочи на пода се виждаше излъскана от времето пътека от вратата до огнището, а наоколо имаше много неравности. До едната стена бе опряна нерендосана дъбова пейка, а в далечния ъгъл имаше тясно легло, където често си подремваше денем и спеше нощем пивоварят Уорън.

Сега възрастният стопанин седеше срещу огъня. Побеляла коса и брада покриваха съсухреното му лице, както сивият мъх и лишеите — старите обезлистени овошки. Той носеше брич и високи обувки с връзки; очите му бяха приковани в огъня.

Сладкият аромат на малцова шира погъделичка носа на Габриел. Разговорът (който, изглежда, се отнасяше до причината за пожара) веднага спря и всички започнаха да го разглеждат изпитателно, с присвити очи и набръчкани чела, сякаш той излъчваше твърде силна светлина за несвикналите им очи. След като този процес приключи, няколко души едновременно възкликнаха дълбокомислено:

— Та това е новият пастир!

— Стори ни се, че чуваме някаква ръка да дращи по вратата, но помислихме, че е сухо листо — каза друг. — Влез, пастирю. Добре дошъл бъди, макар че не знаем името ти.

— Казвам се Габриел Оук, добри хора.

При тези думи старият пивовар, който седеше до сушилнята, бавно, с усилие се обърна.

— Не може да бъде! Внукът на Гейбъл Оук от Норкомб. Не може да бъде! — смаян извика той. Това възклицание не следваше да бъде разбирано в буквалния смисъл, но на всички беше ясно, че то изразява силна изненада.

— Дядо ми и баща ми отговаряха на името Габриел — спокойно заяви пастирът.

— Стори ми се, че познавам това лице, когато го видях на стога! Стори ми се, че те познавам! А къде овчаруваш сега?

— Смятам да започна тук — отвърна Оук.

— Толкова време се знаем с дядо ти! — продължи импулсивно пивоварят, сякаш не можеше да спре.

— Така ли!

— Познавах и баба ти.

— И нея ли!

— Знаех също и баща ти, още от момче. Точно така, моят син Джейкъб и баща ти бяха побратими, нали, Джейкъб?

— Разбира се — отзова се синът му, плешив младеж на около шестдесет и пет години, чийто единствен зъб отляво на горната му челюст стърчеше като пътен камък. — Но Джо му беше по-добър приятел. А може би синът ми Уилям сигурно познава този пастир. Нали, Били, още от Норкомб?

— Не, сигурно е бил Ендрю — каза синът на Джейкъб, Били, посивяващо около четиридесетгодишно дете, за което беше характерно странното съчетание на весела душа и мрачно тяло.

— Помня, че когато бях дете, там имаше един Ендрю — добави Оук.

— Онзи ден с малката ми дъщеря, Лиди, бяхме на кръщенето на внука — продължи Били. — Там говорихме за вашето семейство. Беше на Сретение господне. Нали знаеш, пастирю, на Сретение господне от енорийските приходи раздават помощи на най-изпадналите бедняци. Та си спомних много добре, сякаш беше вчера, че някога, преди години, на Сретение точно твоето семейство бе надошло в църквата, в ризницата, да му дадат помощ.

— Ела да пийнеш, пастирю. Ние тук от време на време си пийваме по малко — каза пивоварят, отмествайки от сушилнята зачервените си и насълзени от продължително вглеждане в огъня очи. — Джейкъб, вземи „Боже, прости ме“. Виж дали е топло питието, Джейкъб.

Джейкъб се наведе над огнището да вземе „Боже, прости ме“, което представляваше една поставена в пепелта голяма, обгорена и напукана от огъня халба с две дръжки. Отвън тя цялата беше в накип, особено по пукнатините около дръжките, чиито вътрешни извивки сигурно не бяха виждали светлина от няколко години, тъй като изцяло бяха покрити с корица, образувана от случайно намокрена с пиво и след това запечена пепел. Но за разумния ценител на пивото халбата изобщо не губеше от външния си вид, тъй като по ръба и отвътре тя безспорно беше съвършено чиста. Трябва да отбележим, че по необясними причини в Уедърбъри и околността такива халби се наричат „Боже, прости ме“, може би защото размерите й карат всеки върл пияница да се засрами от себе си, когато я изпие до дъно.

След като получи нареждането да провери дали напитката е топла, Джейкъб невъзмутимо потопи показалеца си като термометър, обяви, че наистина е топла, вдигна халбата и най-любезно се опита да изтрие пепелта от дъното й с пеша на блузата си, защото пастирът Оук все пак беше непознат човек.

— Чиста чаша за пастира — заповяда пивоварят.

— Не, няма нужда — с мек укор в гласа каза Габриел. — Малко чиста пепел не значи нищо за мен, щом като знам от какво е… — Той взе халбата, отпи близо два пръста от съдържанието и я подаде на съседа си. — Няма смисъл да безпокоя хората да мият халбата, когато на този свят има толкова много други работи — продължи Оук, с облагнал, влажен глас, когато най-после успя да си поеме дъх.

— Ето ви човек с разум — отбеляза Джейкъб.

— Да, да, точно така е — съгласи се Марк Кларк (весел, шеговит и пъргав младеж, с когото срещата на път означаваше да се запознаете, запознанството — да се почерпите, а плащането — уви, то оставаше за ваша сметка).

— Вземи си хляб и бекон, пастирю. Господарката ги прати. Сайдерът върви с мезе. Но внимавай като дъвчеш, защото когато идвах насам, изпуснах бекона на пътя и сигурно е само пясък. Тая е чиста мръсотия, както казваш. Разбирам ги тия работи. А ти не придиряш.

— Вярно е, никак не придирям — приятелски отвърна Оук.

— Не стискай много зъбите и няма да ти хрущи пясъкът. На всичко му се намира колаят. Да се чудиш просто.

— Така е, приятелю, и аз тъй мисля.

— На дядо си се е метнал. Дядото беше разбран човек като него — отбеляза пивоварят.

— Пий, Хенри Фрей, пий! — великодушно изрече Джан Коган (който, що се отнася до пиенето, споделяше възгледите на Сей Симон: да дели на всички по равно). Пък и виждаше, че бавно обикалящата в кръг съдина вече се приближава към него.

Хенри, който в този момент зяпаше замислено някъде в тавана, не отказа. Той бе мъж, прехвърлил средната възраст, с високо извити вежди, чийто страдалчески поглед, насочен над главите на събеседниците му, говореше, че законите в този свят, такъв, какъвто се представяше на неговото въображение, са несправедливи. Той винаги се подписваше „Хенери“ — много ожесточено настояваше за такова произношение, и ако някой пътуващ учител дръзнеше да отбележи, че второто „е“ звучи старомодно и излишно, получаваше отговора, че е бил кръстен „Х-е-н-е-р-и“ и ще остане верен на това име — и даваше да се разбере, че правописните различия са въпрос, който всеки е свободен да решава посвоему.

Мистър Джан Коган, който подаде халбата на Хенери, беше румен човек с широко лице и лукав блясък в очите, чието име през последните двадесет години бе записвано безброй пъти в сватбените архиви на Уедърбъри и съседните енории като кум и главен свидетел на сватби; той също често заемаше поста на почетен кръстник при веселите кръщелни церемонии.

— Пий, Марк Кларк, пий! В бъчвата има, да точиш и да остане! — каза Джан.

— Ще пийна, ще пийна. Това за мен е най-добрият цяр — отвърна мистър Кларк, който макар и с двадесет години по-млад от Джан Коган, беше от един дол дренки с него. Той събираше смешки за всякакви случаи и не пропускаше да изтръгне от събеседника си някое откровение, над което да се присмее и после да го разкаже в компания.

— Хей, Джоузеф Пуъграс, та ти не си пийнал и капка — обърна се мистър Коган към един свитичък човек, на когото подаваше халбата.

— Толкова си скромен! — отбеляза Джейкъб Смолбъри. — Срам те било да погледнеш младата си жена в очите, така чувам, а, Джоузеф?

Всички погледнаха Джоузеф Пуъграс със състрадателен укор.

— Ами! Кога ли съм я поглеждал! — пресилено усмихнат отвърна Джоузеф, съвсем смален, очевидно смутен от голямото внимание, което му се обръщаше. — А като я видях за първи път, се изчервих!

— Бедничкият! — отбеляза мистър Кларк.

— Това е особена природна черта за мъж — натърти Джан Коган.

— Да! — продължи Джоузеф Пуъграс, който видя, че стеснителността му, един толкова неприятен недостатък, сега се приемаше като нещо интересно за изучаване. — Когато говорех с нея, се изчервявах по десет пъти на минута.

— Вярвам ти, Джоузеф Пуъграс, защото ние те знаем какъв си срамежливец.

— Лошо нещо е това за мъж да го има. Клетият! — въздъхна пивоварят. — И чувам, отдавна страдаш от него.

— Да, от дете. И мама много се измъчи с мен, да! Но всичко беше напразно.

— А не си ли опитвал да излезеш сред хората и да се избавиш от това, а, Джоузеф Пуъграс?

— О, какво ли не съм опитвал и с какви ли не хора съм се събирал! Веднъж ме заведоха на панаира в Грийнхил, на една голяма гяволия, дето жените яздеха прави, стъпили на коня, по едни фустички само, но пак не се изцерих. После ме направиха разносвач в женския кегелбан, зад кръчмата „Терзийска среща“ в Кастърбридж! Това беше ужасно греховна работа и много нечестиво място за порядъчен мъж. Трябваше от сутрин до вечер да гледам безсрамни жени в лицето, но нищо не помогна — не се промених. Тази напаст се предава по наследство в нашия род. Все се изчервяваме. Но да благодарим на бога, че не е по-зле.

— Вярно — вметна Джейкъб Смолбъри и се замисли още по-дълбоко по въпроса. — Право казваш, че можеше да е и по-зле. Но дори и тъй, както е, за тебе е голяма мъка, Джоузеф! Виж какво ще ти кажа, пастирю, това може да е много хубаво за жена, но като си помислиш, за мъж като него е ужасна работа сиромахът!

— Така е, така е! — трепна Габриел, който се бе замислил. — Това за мъж е много притеснително.

— Отгоре на всичко е и плашлив — отбеляза Джан Коган. — Веднъж работил до късно в Ялбъри, а после пийнал и на връщане се загубил в Ялбърската гора, нали, Джоузеф?

— Не, не, не! Не беше точно така — възрази скромният мъж и се засмя, за да прикрие смущението си.

— И така, загубил се — продължи мистър Коган невъзмутимо, намеквайки, че правдивият разказ, както и времето, трябва да продължава своя ход и никого да не щади. — Върви той посред нощ, умира от страх и никак не може да излезе от гората. Тогава извикал: „Помощ! Изгубих се!“ А в същото време някакво пиле писнало: „Ти-ти-ти“ (Габриел кимна), а на Джоузеф му се счуло „Кой си ти?“ и отвърнал разтреперан: „Джоузеф Пуъграс от Уедърбъри, сър!“

— Не, не! Ти прекаляваш! — неочаквано окуражен извика стеснителният мъж. — Ами! Да имаш да вземаш! Честна дума, не съм казвал „Джоузеф Пуъграс от Уедърбъри, сър“. Не, не! Което си е право, право си е. Никога не съм казвал сър на пилето, защото много добре знам, че никой възпитан мъж няма да вземе да вика това посред нощ. Казах само: „Джоузеф Пуъграс от Уедърбъри“ и за това е виновна медовината, с която ме почерпи лесничеят Дей… Но, слава богу, всичко свърши добре!

Компанията замълча и даде да се разбере, че въпросът може да се смята за приключен, но Джан продължи дълбокомислено:

— Той е най-страхливият човек, когото познавам, нали, Джоузеф. Нали ти веднъж се запъна на портата на кошарата, а, Джоузеф?

— Да — отвърна Пуъграс с тон, който даваше да се разбере, че случаят е твърде сериозен, за да бъде премълчан.

— Да, пак било през нощта — поясни Джан. — Портата не искала да се отвори, колкото и да опитвал. Та той си помислил, че в тази работа е замесен дяволът и коленичил да се помоли на бога.

— Ах! — въздъхна Джоузеф, въодушевен от топлината, изпитото пиво и желанието да разкаже нещо интересно. — Този път сърцето ми слезе чак в петите, но аз коленичих, казах „Отче Наш“, после от край до край Веруюто и Десетте божи заповеди, ама съвсем сериозно. Но портата не се отваря! Тогава продължих със „Скъпи Възлюбени Братя“, и си казвам, това е четвъртата молитва, аз повече нищо не помня от Библията. Ако и това не помогне, тогава край, загубен съм! Когато стигнах до думите „Повтаряйте след мен“, станах и гледам, мога да отворя портата! Да, съседи, отвори се както обикновено.

Всички се замислиха над очевидния извод от това произшествие, насочиха погледи към сгурната яма, която блестеше като осветена от вертикалните лъчи на слънцето пустиня, присвиха очи и сбръчкаха чела, отчасти поради светлината, отчасти вследствие на философската дълбочина, съдържаща се в току-що чутата история. Габриел наруши тишината.

— Как е животът тук? Добра стопанка ли е младата фермерка? Добре ли се работи при нея? — Гърдите му потрепнаха леко, докато се опитваше незабелязано за околните да наложи така скъпата на сърцето му тема.

— Много малко знаем за нея, почти нищо. Тя дойде тук преди няколко дни. Чичо й заболя много тежко, извикаха добър доктор, но не можа да го спаси. Както го разбирам, сигурно тя ще управлява фермата.

— Аха, непременно така ще стане — подхвърли Джан Коган. — Много добро семейство са. Предпочитам да работя при тях, отколкото при някой друг. Чичо й беше много добър човек. Не беше женен. Ти познаваше ли го, пастирю?

— Не.

— Първата ми жена, Шарлот, беше доячка там, преди да се вземем. Често ходех у фермера — нали я обикалях. Фермерът Евърдийн беше много милостив. На мен като на почтен младеж ми позволяваше да ходя у тях, да се срещам с нея и да пия колкото си искам бира, но само да не изнасям нищо от къщата, освен това, което изпия, нали разбирате?

— Разбираме, Джан Коган, разбираме.

— А каква бира имаше! Цял живот няма да я забравя! Е, разбира се, аз се стараех да уважа стопанина и най-усърдно почитах него и неговата бира. Не съм аз като някои невъзпитани хора, дето се отплащат с неуважение за гостоприемството — само близнат и оставят…

— Правилно, мистър Коган, така е — потвърди Марк Кларк.

— … Та всеки път, преди да тръгна затам, се натъпквах здравата със солена риба и докато стигнех, изсъхвах съвсем, като сухар! Тъй силно пресъхвах целият, че бирата сама се стичаше надолу! Ах, колко сладко се хлъзгаше по гърлото! Щастливо време беше, чудесни дни! Така хубаво си пийвах в онази къща! Нали помниш, Джейкъб? Понякога и ти идваше с мен.

— Помня, помня — отвърна Джейкъб. — А онзи път на Петдесетница, в „Еленова глава“, здравата си сръбнахме.

— Аха. Хубаво пийване беше. Но нищо не може да замени гуляите в кухнята на мистър Евърдийн — бая се наквасвахме, правичката да си кажа, и все пак пияни хора нямаше. Псувните бяха забранени, не бяха позволени даже и най-кротките ругатни, дори в най-приятните моменти, когато всички бяха в настроение, макар че да напсуваш от време на време, докато си пийваш, това развеселява.

— Вярно е — потвърди пивоварят. — Природата си го иска от човека да изпсува, когато трябва, иначе това не е човек. Нали знаем — и без сквернословие не бива!

— Но Шарлот — продължи Коган, — не ми даваше да си отпускам езика. Ник’ви такива, вика, дори и най-меката думичка не можеше да казвам напусто!… Ах, бедната Шарлот! Кой знае дали е намерила покой? В рая ли е отишла душата й? Ами тя не беше много късметлийка, горката, и сигур’ е пропаднала долу, в ада!

— А някой от вас познаваше ли родителите на мис Евърдийн? — попита пастирът, който срещаше затруднения да насочи разговора в желаната насока.

— Познавах ги слабо — каза Джейкъб Смолбъри. — Но те бяха от града и не живееха тук. Умряха отдавна. Тате, що за хора бяха бащата и майката на госпойцата?

— Ами — започна пивоварят, — той не беше нещо особено, но тя беше много хубава жена. Той беше луд по нея, преди да се оженят.

— Даже и след като се ожениха — отбеляза Коган. — Хората казваха, че като започнел да я целува, не спирал. Не можел да се откъсне от нея.

— Много се гордееше с нея, когато се ожениха — добави пивоварят.

— Толкова я обичал, че не можел да й се нагледа. По три пъти палел свещ нощем, да й се любува — продължи Коган.

— Безгранична любов! Ако питаш мен, няма такова нещо на света! — измърмори Джоузеф Пуъграс, който обикновено в размишленията си относно нравствените проблеми боравеше с големи обобщения.

— Е, може и така да е — рече Габриел.

— Да, това е истината. Аз ги познавах добре. Леви Евърдийн, така се казваше човекът. Казах прибързано „човек“, но той беше от друга ръка човек — беше шивач-модист, много богат. И два-три пъти фалира с гръм и трясък.

— А аз мислех, че си е бил най-обикновен човек! — възкликна Джоузеф.

— Съвсем не. Губеше по цели купища пари; със стотици в сребро и злато.

Пивоварят започна да се задъхва и мистър Коган, след като огледа разсеяно едно въгленче, което беше паднало в пепелта, поде разказа с тайно намигане:

— Сигурно няма да повярвате, но този човек — бащата на нашата мис Евърдийн — после стана един от най-неверните съпрузи на света. Доколкото знам, той не искаше да й изневерява, но какво да прави, просто не го сдържаше. Горкият! Много искаше да й бъде верен и предан, но каквото и да правеше, сърцето му блуждаеше. Веднъж той ми разказа за това и беше ужасно натъжен. „Коган, казва той, по-хубава от моята жена не бих могъл да пожелая, но като знам, че ми е законна съпруга, вече мисля по друг начин и не мога да спра сърцето си да не скита, каквото и да правя.“ А после знаеш ли как се излекувал? Вечер, като затварял шивачницата и оставали само те двамата, той я карал да сваля венчалната халка, наричал я с моминското й име и си представял, че тя изобщо не му е жена, а любовница. И щом като си внушавал, че живее с нея в прелюбодейство и върши седмия грях, започвал много да я харесва и така всичко тръгнало постарому. Та заживели си те, сгрявани от взаимна любов.

— Това е просто безбожен лек — промърмори Джоузеф Пуъграс, — но трябва да сме доволни, че провидението му е попречило да го превърне в нещо по-лошо. Защото е можел да кривне по лошия път и да започне да върши запретени неща, греховни и незаконни!

— Как да ти кажа — рече Били Смолбъри. — Човекът наистина искаше да бъде добър, но сърцето му не го слушаше.

— После, когато поостаря, той влезе в пътя и стана много благочестив, нали, Джан? — каза Джоузеф Пуъграс. — Причести се още веднъж, ама съвсем сериозно, и започна да казва „амин“ по-силно от псалта. Обичаше да преписва душеспасителни стихове от надгробните паметници. Когато църковният хор пееше „Нека свети светлината ти“, все той държеше дискоса. Стана кръстник на много незаконородени деца. А на масата му винаги имаше една църковна касичка и щом влезеш у тях, веднага ще ти вземе лептата. И когато момчетата от приюта вдигаха шум и се смееха в църква, шамаросваше ги, доде посинеят. Имаше и други благочестиви дела, както подобава на набожен човек.

— Да, по онова време той мислеше само за възвишени неща — добави Били Смолбъри. — Веднъж го срещнал пастор Търдли и му казал: „Добро утро, мистър Евърдийн. Хубав ден е днес!“ А Евърдийн отвърнал „Амин.“ Много беше разсеян и като видеше пастора, все го свързваше с религията. Да, добър християнин си беше.

— Тогава дъщеря им съвсем не беше хубаво дете — каза Хенери Фрей. — Кой да се надява, че като порасне, ще стане такава красавица!

— Дано нравът й е тъй хубав като лицето.

— Е, да. Но с имението и с нас ще си има работа само управителят. Аха! — Хенери погледна към пепелта и се усмихна много иронично.

— Малко хлабав е като християнин, да ви кажа — многозначително добави Марк Кларк.

— Аха — най-сериозно се съгласи Хенери. — Между нас казано, мисля, че този човек не може да диша, без да лъже. И в делник, и в празник — все лъже!

— Така ли? Не може да бъде! — удиви се Габриел.

— Точно така — остро потвърди Хенери, оглеждайки компанията със спокойна усмивка, която предполагаше, че по житейските проблеми по-опитен от него няма. — Е, има всякакви хора — и добри, и лоши, но от такъв човек опазил господ!

Габриел сметна, че темата трябва да бъде сменена.

— Пивоварю, щом имаш толкова възрастни синове, сигурно си много стар — отбеляза той.

— Татко е толкова стар, че не помни на колко години е. Нали, татко? — подхвърли Джейкъб. — Напоследък обаче много се сгърби — продължи той, оглеждайки фигурата на баща си, която наистина беше доста по-прегърбена от неговата. — Като го гледа човек, си казва, че се е свил на три.

— Прегърбените живеят повече — мрачно измърмори пивоварят, чието настроение, изглежда, се развали.

— Пастирът иска да разбере колко си живял, татко. Нали, пастирю?

— Разбира се, че искам — отзова се Габриел тъй сърдечно, сякаш отдавна бе мечтал за това. — На колко години си, пивоварю?

Пивоварят се поокашля ненужно, отправи поглед към ямата за сгур и започна степенно и бавно, нещо напълно оправдано в случаите, когато важността на разказа се осъзнава от всички слушатели и те охотно приемат маниерното начало.

— Не помня в коя година съм се родил, но ако изброя местата, дето съм живял, ще можете да пресметнете възрастта ми. В Ъпър Лонгпадъл — и той посочи с глава на север — живях до единайсетата си година. После в Кингсбиър — кимна към изток — живях седем години и се захванах с пивоварството. Оттам отидох в Норкомб, където двадесет и две години бях пивовар и двайсет и две години копах ряпата и събирах реколтата. Та ти казвам, мистър Оук, Норкомб го знаех наизуст още преди да си бил роден. — Оук се усмихна развеселен. — Четири години в Дарновър бях пивовар и четири години копах ряпата. Четиринайсет пъти по единайсет месеца работих в Милпонд в Сейнт Джуд — той поклати глава на север-северозапад. — Старият Туилс не искаше да ме наема за повече от единайсет месеца в годината, за да не бъда в тежест на енорията, ако се случи нещо лошо с мен, докато съм на работа. После три години бях в Мелсток и накрая, скоро, на Сретение господне, ще станат тридесет и една години, откакто съм тук. Колко години наброи?

— Сто и седемнайсет — цъкна един друг също толкова стар джентълмен, който отдаваше предпочитание на аритметичните изчисления пред разговорите и досега беше седял в ъгъла, незабелязан от никого.

— Значи, на толкова години съм — натърти пивоварят.

— Не, татко! — намеси се Джейкъб. — Копането на ряпата е било през лятото, а пивоварството през зимата на едни и същи години. А ти ги броиш по два пъти.

— Стига си дрънкал! Тези лета да не би да не съм живял, а? Живях ли? Живях! Малко остава да кажеш, че съм пеленаче!

— Няма такава опасност, не се безпокой — усмири го Габриел.

— Пивоварю, много си стар — утеши го Джан Коган. — Всички знаем това. Изглежда, имаш много здрав организъм, та живееш толкова дълго, нали, съседи?

— Вярно, вярно, сигурно си много здрав, пивоварю — единодушно потвърди компанията.

Вече успокоен, пивоварят прояви такова великодушие, че дори се впусна да говори, с донякъде пренебрежителен тон, за предимствата на старостта и спомена, че халбата, от която пият, е с три години по-стара от него.

Докато разглеждаха халбата, някои от тях забелязаха, че от джоба на блузата на Габриел се подава флейтата и Хенери Фрей възкликна:

— Разбира се! Пастирю, нали теб видях да свириш на флейта в Кастърбридж?

— Да — отвърна Габриел и леко се изчерви. — Бях в беда, добри хора, неволята ме накара. По-рано аз не бях толкова беден като сега.

— Няма значение, човече! — весело подхвърли Марк Кларк. — Не се тревожи, пастирю, и твоето време ще настъпи. Нали ще ни посвириш, ако не си много уморен? Ще ти бъдем много благодарни.

— От Коледа не съм чувал нито барабан, нито тръба — каза Джан Коган. — Хайде, мистър Оук, посвири ни!

— Добре — съгласи се Габриел, извади флейтата и я сглоби. — Инструментът не е много добър, а и аз не съм голям майстор, но с удоволствие ще ви посвиря.

Оук започна „Панаирджийският мошеник“ и изсвири тази весела и жива мелодия три пъти поред, като третия път така се въодушеви, че придружи изпълнението си с леки извивки на тялото и потупване с крак.

— Много хубаво свири, много хубаво! — отбеляза един млад женен мъж, за когото не можеше да се каже нищо друго, освен че бе познат като „мъжът на Сюзан Тол“. Той продължи: — А аз, колкото и да се опитвам, сигурно никога няма да мога да свиря тъй хубаво.

— Има си дарба човекът. Провървя ни, че ще овчарува при нас — тихичко промърмори Джоузеф Пуъграс. — Трябва да благодарим на бога, дето ни свири тази весела мелодия, а не някои неприлични песни. На бог, както знаем, му е все едно. Можеше да го сътвори не такъв, какъвто е, а някой разпътен и груб нечестивец. Да, за доброто на нашите жени и дъщери, трябва да сме благодарни.

— Точно така! Благодарни! — бързо и решително потвърди Марк Кларк, за когото нямаше абсолютно никакво значение това, че чу само последните две думи на Джоузеф.

— Да! — прибави Джоузеф, който вече започваше да се чувства като библейски пророк. — Защото настъпи такова време, че можеш да бъдеш измамен както от най-парцаливия скитник, така и от този, който е чисто избръснат и с бяла риза.

— О, пастирю, сега вече си спомням лицето ти — продума Хенери Фрей, разглеждайки внимателно Габриел със замъглени очи, докато той свиреше следващата песен. — Като те гледам как надуваш флейтата, сещам се, че те видях да свириш в Кастърбридж. И тогава присвиваше уста и пулеше очи като удавник — също както сега.

— Жалко, че когато свири на флейта, човек изглежда такова плашило! — отбеляза критически Марк Кларк относно израза на Габриел, който се блещеше страховито — защото самият инструмент изискваше това, — докато свиреше припева на „Стрина Дърдън“: Там бяха Бет и Мол, и Кейт, и Дол, и нашата повлекана Дороти.

— Нали не се сърдиш на младежа, задето така неуважително те описа? — прошепна Джоузеф на Габриел.

— Разбира се, че не — отвърна мистър Оук.

— Защото ти си много хубав мъж, пастирю — продължи Джоузеф Пуъграс с подкупваща любезност.

— Право казва — потвърди цялата компания.

— Много ви благодаря — скромно отвърна Оук, обаче се закле на ум изобщо да не позволява на Батшеба да го гледа, когато свири на флейтата; с това си решение той показа скромност, достойна за откривателката на този инструмент — божествената Минерва[2].

— А на моята сватба в Норкомбската черква — намеси се старият пивовар, недоволен от това, че вече не говорят за него — всички казваха, че аз и жена ми сме най-хубавата двойка.

— Дявол да го вземе, пивоварю, доста си се променил оттогава — прогърмя един глас, изпълнен с искрена убеденост, сякаш това се разбираше от само себе си. Беше старецът отзад, който със злобните си, оскърбителни подмятания се опитваше да прикрие своето раздразнение и завист.

— О, не чак толкова — рече Габриел.

— Пастирю, престани да свириш! — помоли мъжът на Сюзан Тол. — Трябва да си ходя, а докато свирнята продължава, не мога да мръдна. Много ще ми е трудно да си ида, ако знам, че музиката ще продължава.

— Тогава защо бързаш, Лейбан? — попита Коган. — Преди ти винаги си тръгваше с последните.

— Трябва да ви кажа, съседи, че скоро се ожених и сега си имам нови задължения… нали разбирате?… — младият мъж стеснително замлъкна.

— Нови господари, нови закони, както се казва — отбеляза Коган.

— Сигурно е така, ха, ха! — засмя се мъжът на Сюзан Тол и от тона му личеше, че приема незлобиво отправените му шеги. После се сбогува и излезе.

Пръв го последва Хенери Фрей. После се надигна Габриел и излезе заедно с Джан Коган, който му бе предложил подслон. След няколко минути, когато и останалите се бяха наканили вече да си ходят, Фрей се върна запъхтян. Размахвайки зловещо пръст, той впери кобен поглед някъде в пространството и случайно се натъкна на физиономията на Джоузеф Пуъграс.

— Какво става? Какво се е случило, Хенери? — попита Джоузеф, отвръщайки на погледа му.

— Какво е станало, Хенери? — заинтересуваха се Джейкъб и Марк Кларк.

— Били Пениуейс, Били Пениуейс! Какво ви казвах аз! Нали ви казах!

— Що! Да не са го хванали, че краде?

— Хванали го, я! Мис Евърдийн като се прибрала в къщи, тя по обичая си пак излязла вън, да види всичко ли е наред. Като се върнала, сварила го да се измъква от хамбара с пълна крина ечемик. Нахвърлила се върху него като дива котка, тя не си поплюва — но това между нас!

— Разбира се, Хенери, разбира се.

— Нахвърлила се върху него и накратко казано, добре че си признал за още пет чувала ечемик, дето ги бил откраднал. Обещала му да не го дава под съд. Сега той си събира партакешите да си върви. Пита се кой ли ще стане управител?

Въпросът беше толкова важен, че се наложи Хенери да пийне веднага от голямата халба. Той отпи такава глътка, че дъното се видя. Преди да остави халбата на масата, в пивоварната нахлу още по-вихрено мъжът на Сюзан Тол.

— Чухте ли новината? Цялото село говори!

— За управителя Пениуейс?

— Нищо повече ли не сте чули?

— Не, нищо! — отвърнаха всички, загледани точно в гърдите на Лейбан Тол, като че ли искаха да измъкнат неговите думи още от гърлото му.

— Каква нощ бе, какви ужасии! — промърмори Джоузеф Пуъграс, размахвайки конвулсивно ръце. — Отдавна ми пищеше лявото ухо и даже видях една сама сврака[3]!

— Фани Робин — най-младото слугинче на мис Евърдийн — изчезнала! Два часа я чакали да се прибере, та да заключат — нея я няма никаква. Не смеят да си легнат, да не би да я оставят вънка. Нямало да се тревожат, ако от някой ден не била все умислена. Мериан вика, че ще почнат дирене, май на бедната опело й се пише.

— Изгоряла е, изгоряла е! — с пресъхнали устни прошепна Джоузеф Пуъграс.

— Удавила се е! — въздъхна Тол.

— Или с бръснача на баща си!… — подхвърли Били Смолбъри, с живо въображение и за подробности.

— Мис Евърдийн иска да поговори с нас, преди да сме се разотишли. Не стига белята с управителя, ами сега и това дете! Господарката е бясна от яд.

Всички забързаха към господарската къща. Остана само старият пивовар, когото никакви вести, огън, дъжд или гръмотевици не можеха да измъкнат от дупката му. Когато стъпките на другите заглъхнаха, той отново седна и продължи, както обикновено, да гледа в сушилната пещ, със зачервени и насълзени очи.

В прозореца на спалнята се очертаха раменете и главата на Батшеба, загадъчно обвити в нещо бяло.

— Има ли мои хора сред вас? — тревожно попита тя.

— Да, мем, няколко души — отвърна мъжът на Сюзан Тол.

— Искам утре сутринта двама-трима от вас да поразпитат из околните села дали някой не е виждал Фани Робин. Но по-предпазливо. За сега все още няма защо да тревожим хората. Може да е заминала по време на пожара.

— Извинявам се, мем, имаше ли в селото някой младеж, който да се навърта около нея? — попита Джейкъб Смолбъри.

— Не знам — отвърна Батшеба.

— Никога не сме чували такова нещо, мем — потвърдиха двама-трима.

— Не ми се вярва — продължи Батшеба. — Защото ако имаше кавалер и той беше почтен младеж, сигурно щеше да се появи тук. Но най-необяснимото — единственото, което ме безпокои — е, че Мериан я видяла да излиза от къщата само по рокля, дори без боне!

— Искате да кажете, мем, ако ме извините, че една девойка няма да тръгне при любимия си, без да се докара — подхвърли Джейкъб, припомняйки си някои свои минали преживявания. — Вярно е, мем, няма да тръгне така.

— Стори ми се, че носеше вързопче, но не можах да видя добре — чу се от съседния прозорец гласът на Мериан. — Но тя няма любим тук. Нейният живее в Кастърбридж — мисля, че е войник.

— Знаеш ли как се казва? — попита Батшеба.

— Не, господарке. Тя беше много потайна.

— Ако отида в кастърбриджските казарми, сигурно ще мога да разбера — каза Уилям Смолбъри.

— Добре. Ако до утре тя не се върне, ще имаш грижата да идеш там и да разбереш кой е този мъж и що за човек е. Чувствам се още повече отговорна за нея, защото тя няма приятели или роднини. Но да се надяваме, че някой непристоен мъж не й е сторил зло… А и този срамен случай с управителя… но сега няма да говоря за него. — Батшеба имаше толкова много причини за тревоги, че й се струваше неуместно да се спира на някоя от тях отделно. — Направете както ви казах — завърши тя и затвори прозореца.

— Разбрахме, господарке. Ще го направим — отвърнаха те и си тръгнаха.

Тази нощ у Коган, плътно затворил клепачи, Габриел Оук фантазираше буйно и въображението му го носеше като неукротима бърза река, която тече под леда. Нощем той най-ясно си представяше Батшеба и сега, в тези часове, които се нижеха необикновено бавно, Габриел я съзерцаваше с разнежен взор. Много рядко насладата от бленуването компенсира мъките на безсънието, но тази нощ с Оук се случи именно това, защото радостта му, че я видя, дори за съвсем кратко време, заличаваше за сега мисълта за голямата разлика между „видяно“ и „притежавано“.

Той също мислеше как да вземе от Норкомб своето скромно имущество и книгите си. Библиотеката му беше бедна, състоеше се само от: „Истински приятел на младежа“, „Наръчник на налбантина“, „Ветеринарен лечител“, „Изгубеният рай“, „Пътешественикът от този свят до онзи“, „Робинзон Крузо“, Речникът на Аш и „Аритметика“ от Уилкингейм[4], но от нея, с прилежно четене, той бе почерпил много повече познания, отколкото други хора с по-добри възможности от отрупани с книги лавици.

[1] Според библейската легенда по време на състезание по мъдрост и умение да се правят чудеса апостол Павел поразил със слепота лъжепрорицателя Елима. Деяние на светите апостоли XIII, 6–12. ↑

[2] Минерва (Атина) — богиня на войната, мъдростта и всички хуманитарни науки. Като откривателка на флейтата била наречена Музика. Венера и Юнона се присмивали на разкривеното й лице, когато тя свирела на флейта. ↑

[3] Смятало се, че звъненето в ухото предвещава лоши вести. „Една сврака“ — от старата английска песничка: „Една за беда, две за радост, три за сватба, четири за дете.“ ↑

[4] „Наръчник на налбантина“ (1720 г.) от Уилям Гибсън; „Ветеринарният лечител“ (1827 г.) от Джон Хиндс; „Изгубеният рай“ от Джон Милтън; „Пътешественикът от този свят до онзи“ от Джон Бъниан; „Робинзон Крузо“ от Даниел Дефо; „Нов пълен речник на английския език“ (1775 г.) от Джон Аш; „Аритметика“ от Френсис Уилкингейм. ↑

9.
Къщата — Посетител — Полупризнание

Жилището на новата господарка на Оук, Батшеба Евърдийн, представляваше на дневна светлина стара, сива, обрасла с мъх сграда от епохата на класическия Ренесанс. По нейните пропорции личеше от пръв поглед, че това някога е бил господарски дом, заобиколен от имение, което, както се случва толкова често, отдавна е престанало да съществува като самостоятелно владение и е било погълнато от обширните имоти на някой отсъстващ собственик, обединили няколко такива скромни стопанства.

Фасадата беше украсена с масивни колони с канелюри, над двускатния покрив се издигаха комините — кръгли или конусовидни, а островърхите арки, украсени с венци, орнаменти и шарки, още пазеха следи от готическия си произход. Покритият с каменни плочи покрив беше застлан с възглавнички мек, кафеникав като избеляло кадифе мъх, а изпод стрехите на околните ниски постройки стърчаха снопчета дебелец. Посипаната с пясък пътечка, която водеше от къщата до пътя, също бе обрасла с мъх, тук сребристозелен, а охрата на пясъчната ивица, широка един-два фута, тъмнееше в средата. Спокойната сънлива фасада и царящото отзад оживление подсказваха, че с приспособяването на сградата за земеделски нужди е бил нарушен първоначалният архитектурен принцип на къщата. Трупането на пари и изгодата често налагат такива промени, странно обезобразяват и парализират не само отделни сгради, но цели улици и дори градове — които първоначално са били планирани за спокойствие и разкош.

Оживени гласове се чуваха тази сутрин от горните стаи, където водеше дъбова стълба с перила, подпрени на масивни стълбици, струговани и оформени по отживелия стил от миналия век: самите перила бяха здрави и солидно изработени като перила на мост, а стъпалата на стълбата непрекъснато се извиваха, като човек, който се опитва да погледне през рамо. Подът на горния етаж беше много неравен и тъй като току-що бяха махнати килимите, виждаха се дъските с безбройни дупчици от дървояд. Всеки път, когато се отваряше или затваряше някоя врата, в отговор се чуваше дрънченето на прозорците, къщата се тресеше от всяко по-енергично движение, а скърцането като призрак съпътстваше неотстъпно ходещия из къщата.

В стаята, откъдето долитаха гласовете, Батшеба и нейната прислужница-компаньонка Лиди Смолбъри седяха на пода и подреждаха цял куп пръснати навсякъде хартии, книги, шишенца — остатъците от вещите на покойния стопанин. Лиди, правнучката на пивоваря, беше почти връстница на Батшеба, а лицето й бе истинска реклама за веселото селско момиче. Съвършенството, което не му достигаше — при условие че изискваме от него строго класически черти, — щедро се компенсираше от прекрасния цвят на кожата, която в това зимно утро бе покрита с нежен руменец, а меката закръгленост на бузите й напомняше за картините на Терборх и Герард Доу; подобно на портретите на тези велики колористи, това лице беше привлекателно, въпреки че не се отличаваше с идеална красота. Тя беше жизнерадостна по природа, но не тъй сърцата като Батшеба, понякога бе просто ревностна, но то бе наполовина чисто чувство, наполовина куртоазия, добавена като по задължение.

През открехнатата врата се чуваше как четката на прислужницата Мериан Мъни стърже по пода. Мериан вместо лице имаше кръгъл диск, набразден не толкова от възрастта, колкото от постоянното напрегнато взиране. При мисълта за нея човек се развеселяваше; заговориш ли за нея, не беше възможно да се въздържиш от сравнението със сбръчкана нормандска ябълка.

— Спри за малко, не търкай — подвикна й Батшеба. — Чувам някакъв шум.

Мериан застина с четка в ръка.

Към къщата се приближаваше ездач. Чаткането на копитата затихна, конят мина през външната портичка и което беше съвсем необичайно, продължи по пътечката и стигна чак до самата къща. После на вратата се почука с камшик или бастун.

— Какво нахалство! — прошепна Лиди. — Да дойде с кон чак до прага! Защо не спря отвън? Господи! Това е джентълмен! Вижда се малко шапката му.

— Тихо! — заповяда им Батшеба.

По-нататък безпокойството на Лиди се проявяваше с поглед и израз вместо с думи.

— Защо госпожа Коган не отива да отвори? — продължи Батшеба.

Чукането прокънтя още по-решително.

— Иди ти, Мериан! — каза Батшеба, тръпнеща под напора на всевъзможни романтични предположения.

— О, мем, вижте каква бъркотия е тук!

Като погледна Мериан, Батшеба разбра, че доводът е необорим.

— Лиди, ти иди! — помоли Батшеба.

Лиди вдигна ръце, целите изпрашени от боклуците, които разчистваха, и умолително погледна господарката си.

— Ето, госпожа Коган отива! — от гърдите на Батшеба се изтръгна продължителна облекчена въздишка.

Вратата се отвори и прозвуча плътен глас:

— В къщи ли е мис Евърдийн?

— Сега ще проверя, сър — отвърна госпожа Коган и след малко се появи в стаята.

— Ах, мила! Опак свят! — продължи госпожа Коган, чийто тембър на гласа се променяше в зависимост от темата на разговора и чувствата, които изпитваше; тази напета жена умееше много майсторски да подхвърля палачинките от тигана и да върти парцала, а в този момент ръцете й до лактите бяха побелели от брашно. — Когато съм цялата брашнена, все нещо ще се случи — я ще ме засърби носът тъй силно, че ще се пукна, ако не го почеша, я някой ще почука на вратата. Мистър Болдуд пита може ли да види мис Евърдийн.

Роклята на жената, както знаем, е част от самата нея и всяко несъвършенство в облеклото е равнозначно на телесен недостатък или рана. Затова Батшеба тутакси отвърна:

— Не мога да говоря с него в такъв вид. Какво да правя?

Формата на отказ „Не си е в къщи“ още не беше усвоена в Уедърбърските ферми и затова Лиди предложи:

— Кажете, че цялата сте в прах и не можете да слезете.

— Да, наистина — потвърди госпожа Коган, след като огледа с критичен поглед Батшеба.

— Кажете му, че не мога да говоря с него. Това е достатъчно.

Госпожа Коган слезе долу и предаде отговора, както й беше наредено, но все пак добави, на своя отговорност:

— Госпожицата бърше прах от бутилки, сър — неприятна работа. Затова не може да слезе.

— Добре тогава — отвърна равнодушно плътният глас. — Исках само да попитам дали не сте разбрали нещо за Фани Робин?

— Нищо, сър. Но довечера може би ще разберем. Уилям Смолбъри отиде в Кастърбридж, където предполагаме, че живее нейният любим. И другите мъже разпитват навсякъде из окръга.

Отново прозвуча чаткането на копитата, което се отдалечи, и вратата се затвори.

— Кой е мистър Болдуд? — попита Батшеба.

— Джентълмен-арендатор от Малко Уедърбъри.

— Женен ли е?

— Не, мис.

— На колко години е?

— Сигурно на четирийсет, много красив. Изглежда строг — и е богат!

— Колко неприятности ми създава това бърсане на прах! Все ще стане нещо лошо заради него — недоволно рече Батшеба. — А той защо пита за Фани?

— Защото когато тя беше малка и си нямаше никого, той я взе при себе си и я прати на училище, а после й намери работа тук, при чичо ви. В това отношение той е много мил човек, но иначе — пази боже!

— Какво?

— Непоправим ерген! По шест, по седем жени го искаха — всички знатни и скромни момичета в околността се опитаха да го хванат. Джейн Пъркинс два месеца робски се терза по него; двете госпожици Тейлърс изхабиха цяла година; а на дъщерята на фермера Айвс той струва много нощи плач и двайсет фунта за нови дрехи, пиши ги хвърлени на вятъра.

В този момент горе се качи едно момче и надзърна при тях. Детето беше на Коган, чието име, заедно с това на Смолбъри, беше толкова разпространено в тази област, както Ейвън и Дъруент сред реките. Каквото и да му се случеше — разклатен зъб или порязан пръст, — момчето винаги го споделяше с приятелите си и това в собствените му очи го извисяваше над цялото незасегнато от беди човечество. Разбира се, то очакваше да му кажат „Бедното дете!“ и то така, че да се усеща и похвала, и съчувствие.

— Имам си пен-и-и! — произнесе малкият Коган.

— Кой ти го даде, Теди? — попита Лиди.

— Мистър Болдуд! Отворих му портата, затова ми го даде.

— Какво каза той?

— Каза: „Къде бързаш, малкия?“ А аз казах: „При мис Евърдийн, с ваше позволение.“ Той попита: „Тя е почтена и сериозна жена, нали, малкия?“ и аз отвърнах: „Да.“

— Ах ти, лошо дете! Защо каза така?

— Защото той ми даде пенито.

— Каква бъркотия е тук! — недоволно рече Батшеба, когато момчето си отиде. — Хайде, Мериан, или излизай, или продължавай с четката, но прави нещо! Вече отдавна трябваше да си женена и да живееш при мъжа си, а не да ми създаваш грижи тук.

— О, господарке, трябваше! Но за беден не искам да се женя, а богатите мен не ме щат и си седя ли, седя сам-саменичка!

— Мис, някой предлагал ли ви е да се ожени за вас? — престраши се да попита Лиди, когато отново останаха сами. — Сигурно сте имали много кандидати?

Батшеба се забави с отговора, но изкушението да се похвали, защото тя наистина имаше основания за това, беше твърде силно за девическото й тщеславие и надделя над обидата, че я бяха сметнали за стара.

— Веднъж един мъж ми предложи ръката си — отвърна тя многозначително-небрежно и пред очите й се изправи предишният Габриел Оук, когато той още бе фермер.

— Сигурно е било много приятно! — въздъхна Лиди замислено, загледана втренчено някъде встрани. — И вие не го одобрихте?

— Не ми беше подходяща партия.

— Колко е хубаво да можеш надменно да откажеш, когато другите, де да им се случи това, ще умрат от радост, и „Благодаря“ ще кажат. Представям си как сте го отрязали. „Не, сър, аз стоя по-високо от вас“, или: „Можете да целунете крака ми, сър, лицето ми е само за благородници.“ А вие обичахте ли го, мис?

— Не. Не го харесвах.

— А сега харесвате ли го?

— Разбира се, че не. Кой идва?

Лиди скочи и погледна през задния прозорец към вътрешния двор, където с настъпването на вечерта сивата мъгла се сгъстяваше и потъмняваше. Към задната врата се приближаваше върволица хора. Тази пълзяща верига, състояща се от отделни звена, напредваше бавно, съвършено спокойно и целеустремено, подобно на удивителните морски обитатели, известни под названието салпова колония[1], които, макар различни по строеж, се придвижват, подчинени на един общ за цялата колония инстинкт. Някои от тях бяха облекли познатите бели дочени блузи, други — бозави блузи от грубо платно, с кръпки по ръкавите, гърдите, гърбовете и рамената. Две-три жени по налъми завършваха шествието.

— Филистимляните идват върху ни[2] — каза Лиди, залепила на стъклото побеляло носле.

— Добре, Мериан, слез долу и ги задръж в кухнята, докато се облека. После ги въведи при мен в залата.

[1] Салпова колония — морски планктонови животни, които съществуват поотделно и на колонии. Те се размножават, като образуват туба под тялото. Тази туба се разделя на много телца (пъпчици), които са свързани във „вериги“. ↑

[2] „Филистимляните идат върху ти“, казва Далила на Самсон. Съдии Израилеви XVI, 9. ↑

10.
Господарка и работници

След половин час Батшеба, издокарана и последвана от Лиди, влезе в старинната зала и видя, че нейните работници се бяха настанили на една дълга пейка. Тя седна до масата, отвори счетоводната книга, с перо в ръка, и сложи до себе си кесия с пари, от която изсипа купчинка монети. Лиди седна до нея с ръкоделие в ръце и започна да работи, като понякога вдигаше глава и се оглеждаше с изражение на привилегирована личност. От време на време тя вземаше някоя половин крона, оглеждаше я само тъй, като произведение на изкуството, а не като пари, прогонила най-строго от лицето си и сетния стремеж към притежание.

— Преди да започнем — каза Батшеба, — трябва да поговорим за две неща. Първо, управителят е уволнен за кражба и аз реших да не назначавам нов управител, а да поема всичко в свои ръце.

От групата се изтръгнаха удивени възклицания.

— Вторият въпрос е: научихте ли нещо за Фани?

— Нищо, мем.

— Какво направихте?

— Срещнах се с фермера Болдуд — започна Джейкъб Смолбъри. — Заедно с него и двама негови работници отидохме до Бюмилското езеро и прекарахме по дъното драга, но нищо не открихме.

— А новият пастир я потърси в хана „Еленова глава“, до Ялбъри, защото смяташе, че тя е отишла там, но нищо не научи — добави Лейбан Тол.

— А Уилям Смолбъри отиде ли в Кастърбридж?

— Да, мем, но още не се е върнал. Обеща да се прибере до шест часа.

— Сега е шест без четвърт — отбеляза Батшеба, поглеждайки часовника си. — Той сигурно ще дойде право тук. Сега — тя погледна в книгата — тук ли е Джоузеф Пуъграс?

— Да, сър, тоест, мем — отвърна човекът, когото викаха. — Аз отговарям на това име.

— Какъв си ти?

— Ако питате мен, едно нищо. А как е според хората — не мога да знам. Все пак ще кажат другите.

— С какво се занимаваш в стопанството?

— Цяла година поправям каруци и превозвам всякакви неща с тях, а по време на сеитба стрелям врани и лястовици, и помагам при клането на свинете, сър.

— Колко пари ти се полагат?

— Девет шилинга, девет пенса и още половин пени, ако обичате, сър. Тоест сбърках се, мем.

— Правилно. Ето ти още десет шилинга като малък подарък, защото сега вече работиш за мен.

Батшеба поруменя при мисълта, че публично се е показала щедра, а Хенери Фрей, който се бе приближил до нейния стол, повдигна удивено вежди и разпери пръсти.

— А на теб колко дължа? Ей ти, в ъгъла! Как се казваш? — продължи Батшеба.

— Метю Мун, мем — отвърна един човек, жив скелет, с увиснали като връз закачалка дрехи, който се приближи с халтаво поклащане.

— Метю Марк ли каза? Говори, не се страхувай. Нищо няма да ти направя — приветливо го подкани младата господарка.

— Метю Мун, мем — поправи я Хенери Фрей, който вече стоеше зад нея.

— Метю Мун — промърмори Батшеба, обръщайки очи към счетоводната книга. — Тук пише, че ти се полагат десет шилинга и два и половина пенса, така ли?

— Да, мис — прошепна Метю, което прозвуча като шумолене на вятър сред сухи листа.

— Ето ги. Плюс това още десет шилинга. Сега следващият — Ендрю Рендъл. Ти, както разбрах, си нов работник. Защо напусна старата си работа?

— Ак-к-ко обич-ч-ч-ч-чате, мем, мног-г-г-г-г-г-г-го в-в-в-в-и м-м-м-мо-л-л-л-я, мем, а-к-к-к-о обич-ч-ч-ч…

— Той заеква, мем — прошепна Хенери Фрей. — Изгонили го, защото единствения път, когато проговорил ясно, казал на господаря си, че сам си е стопанин, че неговата душа си му принадлежи и други подобни греховни думи. Той може да ругае, мем, не по-зле от вас и мен, но убий го, не може да върже две приказки накръст.

— Заповядай, Ендрю Рендъл. Благодарностите си можеш да довършиш до ден-два. Темперанс Милър. А, ето още една, Соубърнес Милър — това са жени, предполагам?

— Да, мем. Ето ни — отекна в отговор дует-дискант.

— Вие с какво се занимавате?

— Вършачката гледаме, правим сламени въжа, викаме „Къш!“ на пилците, да не кълват от семето за посев и садим картофи със садило: Ранния хлебен, Томпсъновия превъзходен.

— Да, разбирам. Те добри жени ли са? — тихо попита тя Хенери Фрей.

— О, мем, не питайте! Дашни жени, грешни жени! — промърмори под нос Хенери.

— Седнете.

— Кой, мем?

— Седнете.

На пейката Джоузеф Пуъграс трепна и устните му пресъхнаха от страх пред идещия гняв, когато видя, че Батшеба продума накратко нещо и Хенери се сви в ъгъла.

— Следващият. Лейбан Тол, ще останеш ли на работа при мен?

— При вас или при който ми плаща добре, мем — отвърна младоженецът.

— Така е, трябва да живее човекът! — каза една жена отзад, която току-що беше влязла, потропвайки с налъмите си.

— Коя е тази жена? — попита Батшеба.

— Аз съм законното му венчило! — продължи гласът още по-силно и предизвикателно. Тази жена казваше, че е на двадесет и пет години, изглеждаше на тридесет, минаваше за тридесет и пет годишна, а беше на четиридесет. За разлика от някои млади булки тя никога не показваше някаква нежност пред хората, може би защото бе лишена от нея.

— Аха, така ли! — каза Батшеба. — Е, Лейбан, ще останеш ли при мен?

— Да, ще остане, мем — пак екна гласът на законната съпруга.

— Смятам, че той и сам може да отговори, нали?

— О, господи, не може, мем! Простичък е. Глупав ми е, клетият! — отвърна съпругата.

— Ха-ха-ха! — захихика младоженецът и целият се сгърчи от усилия да покаже, че изобщо не се обижда от този отзив, защото, подобно на кандидат за депутат в избори, бе неизменно добродушен и под най-жлъчни подигравки.

Останалите бяха извикани един след друг и получиха възнаграждението си по същия начин.

— Мисля, че свърших с вас — каза Батшеба, затвори книгата и отметна назад един немирен кичур коса. — Върна ли се Уилям Смолбъри?

— Не, мем.

— На новия пастир ще му трябва помощник — подсказа Хенери Фрей, който опитваше отново да се приближи до властта, този път от фланга, с обходно движение.

— Да, ще има помощник. Кого да му дадем?

— Младежът Каин Бол е много добро момче — рече Хенери. — Ако и пастирът Оук няма нищо против това, че момчето е младо, нали? — добави той, обръщайки се с извинителна усмивка към пастира, който стоеше облегнат на вратата със скръстени ръце.

— Не възразявам — потвърди Габриел.

— Защо са го кръстили така? — попита Батшеба.

— Виждате ли, мем, бедната му майчица не била чела светото писание и когато го кръщавали, сбъркала. Не знам защо останала с впечатление, че Авел убил Каин и пожелала да кръстят сина й Каин. Викарият го записал точно така и вече било късно да се направи нещо, защото в черковните книги нищо не може да се поправя. Това е истинско нещастие за момчето.

— Да, много жалко.

— Да. Обаче ние го смекчаваме по малко и му викаме Каини. Бедната вдовица! Съсипа се от плач. Техните бяха същи езичници — въобще не я пращаха на черква или на училище. Както е писано, мем: за греховете на отците се въздава на чадата им.

Лицето на мистър Фрей доби благо-опечаления израз на човек, заговорил за чуждото нещастие.

— Добре тогава, Каини Бол ще бъде помощник на пастира. А вие знаете ли своите задължения? На вас говоря, Габриел Оук!

— Благодаря ви, мис Евърдийн, много добре ги зная — отвърна пастирът Оук от вратата. — Ако нещо не знам, ще питам.

Габриел беше просто смаян от хладното й обръщение към него. Околните, които не знаеха нищо за тях, сигурно биха се изненадали, ако разберяха, че преди известно време отношенията им са били доста по-различни. Но, изглежда, нейното държане беше неизбежната последица от издигането й по обществената стълбица, от селска девойка до господарка на имение. Такива примери има много. Когато (в творенията на по-късните поети) Юпитер със семейството си се преселва от тясното жилище на върха на Олимп, в небесните висини, неговият начин на изразяване съответно става сдържан и надменен.

При входа се чуха отмерени, тежки и спокойни стъпки, които издаваха внушителни размери и тегло, но не и припряност.

Всички: — Ето го Били Смолбъри. От Кастърбридж иде.

— Какво ново? — попита Батшеба, когато Уилям стигна до средата на залата, извади от шапката си кърпичка и избърса потта от цялата си глава.

— Щях да се върна по-рано, мис — отвърна той, — но времето беше лошо. — После изтупа силно крака и всички видяха, че ботушите му са целите в сняг.

— Върна се най-после, а? — намеси се Хенери.

— Какво става с Фани? — попита Батшеба.

— С две думи, мем, избягала е с войниците — рече Уилям.

— Не! Фани е сериозно момиче. Тя не може да направи това!

— Ще ви кажа всичко. Като стигнах до кастърбриджските казарми, чух: „Единайсети драгунски полк замина по назначение и сега дойде нова войска.“ Миналата седмица заминали за Мелчестър. Заповедта дошла като крадец нощя[1] и както става винаги, доде войникът се усети, вече е в поход. Минали тъдява.

— Аз ги видях — добави Габриел, който не скриваше интереса си към думите на Били.

— Да! — продължи Уилям. — Конете минали много гиздаво по улиците, а войниците пеели весело „Момичето ми чака“. Барабаните гърмят, та сърцата на зяпачите падат в петите, а де що има мъж по кръчмите и де що е жена — от ония, сещайте се де, — плачат.

— Ама те нали не отиват на война?

— Не, мем. Но ще заемат мястото на някои, дето сигурно ще идат на война, а то е все едно. И си казах: момчето на Фани ще да е от този полк и тя е тръгнала с него. Това е, мем, черно на бяло.

— Научи ли името му?

— Не. Никой не го знаеше. Сигур не е прост войник.

Габриел потъна в размисъл и съмнения и може би затова не каза нищо.

— Е, ясно е, че тази вечер повече нищо няма да разберем — отбеляза Батшеба. — Но някой от вас трябва да изтича при фермера Болдуд и да му съобщи какво сме научили.

И тя стана, но преди да се оттегли, с изискано достойнство отправи към присъстващите слово, на което траурната рокля придаваше сдържаност, надали забележима в думите й.

— Накрая искам да обърнете внимание на това, че вече имате господарка, а не господар. Все още не знам какви са силите и способностите ми в земеделието, но ще правя каквото мога. Ако ми служите добре, и аз ще ви служа. Все пак съветвам нечестните сред вас (ако има такива — надявам се, че няма) да не смятат, че като съм жена, не мога да различа лошото от доброто.

Всички: — Няма, мем.

Лиди: — Отлично казано.

— Аз ще ставам, преди още да сте се събудили; ще бъда на полето, преди вие да сте станали и ще закусвам, преди вие да сте отишли на полето. Накратко, ще удивя всички ви.

Всички: — Да, мем.

— И така, лека нощ.

Всички: — Лека нощ, мем.

И младата законодателка стремително излезе от залата. Черната й копринена рокля подхвана няколко сламки и ги повлече с драскане по пода. След Батшеба с горда и величествена походка запристъпва Лиди, със заимствано достойнство, нелишено от пародийна нотка, и вратата се затвори.

[1] Перифраза на „Защото сами вие твърде добре знаете, че денят Господен ще дойде тъй, както крадец нощя.“ Първо Павлово послание до Солуняни, V, 2. ↑

11.
Казармата — Сняг — Една среща

Същата снежна вечер, няколко часа по-късно, неприветливите покрайнини на един град и неговите казарми, десетки мили северно от Уедърбъри, представляваха най-мрачна гледка, ако може да бъде наречено гледка нещо, чиято главна съставна част е тъмнината.

В такава вечер скръбта може да навести и най-веселия човек, и то без да породи в него силно чувство за нереалност; у впечатлителните хора любовта се превръща в безпокойство, надеждата потъва в лоши предчувствия, вярата стихва до смътна надежда; спомените не събуждат чувство за съжаление за пропуснатите възможности, не подтикват честолюбието, а очакването на бъдещето не въодушевява за действие.

Покрай пътя течеше река, а зад нея се издигаше висока каменна стена. Отдясно на пътя се простираше гола равнина, осеяна с блата, а далеч над хоризонта — вълниста верига хълмове.

Смяната на сезоните по тези места не се усещаше така силно, както в планината. Такива ясни признаци, като разпукването на пъпките или окапването на листата, тук липсваха. И все пак внимателният наблюдател можеше да различи дори отделните фази на зазимяването, въпреки привидната летаргия, обхванала тресавищата и хълмовете. Най-напред изчезваха змиите, после папратите изменяха цвета и формата си, падините се запълваха с вода, мъгливите дни зачестяваха, от студа листата потъмняваха, гъбите се спаружваха и накрая снегът заличаваше всичко това.

Тези промени в равнината стигнаха върха си през нощта. Всички неравности придобиха неясна, лишена от очертания форма. Изчезнаха отличителните белези на местността, тя загуби своето лице, а тайните й останаха под белия покров. От този снежен хаос в небесата — стълпени роеве снежинки — мерата и моравите скоро получиха нова одежда, с която изглеждаха още по-голи. Огромният свод на облаците се бе смъкнал странно ниско, като покрив на голяма тъмна пещера, и постепенно се снижаваше към пода й; човек инстинктивно започваше да мисли, че снежната подплата на небето и пелената, която покриваше земята, скоро ще се съединят, като не оставят никакъв въздушен пласт помежду си.

Един поглед наляво: реката течеше равно и еднообразно, стената зад нея беше вертикална; и двете се тъмнееха. Всичко това се сливаше и създаваше впечатление за една обща маса. Ако нещо можеше да бъде по-тъмно от небето, това бе стената, ако нещо можеше да бъде по-мрачно от стената, това бе реката под нея. Неясно очертаващият се покрив на сградата беше начупен тук-там от комини и по фасадата неясно личаха продълговатите очертания на прозорците. Под тях, чак до водата, не се виждаше нито издатина, нито отвор.

Шумът от непрекъснатите, неописуемо еднообразни, объркващи в последователността си пристъпи на вятъра трудно пробиваше през плътната атмосфера. Някъде наблизо часовник удари десет. Звънът прозвуча меко и заглъхна бързо, може би защото часовниковата кула сигурно беше покрита с няколко инча сняг.

Облаците вече бяха изсипали своя товар; там, където допреди малко падаха двадесет снежинки, сега падаха десет, а после вместо десет — една. Не след дълго край стръмния бряг на реката се появи някакъв силует.

По очертанията му върху безцветния фон внимателният наблюдател можеше да заключи, че силуетът е дребен. Там имаше човек и това беше единственото, което с положителност се виждаше.

Фигурата се движеше бавно, но без усилие, защото макар и неочакван, снегът беше дълбок не повече от два инча. В същото време ясно се чуваше:

— Един. Два. Три. Четири. Пет.

След всяка дума дребната фигура напредваше по шест-седем крачки. Очевидно някой броеше прозорците високо на стената. Думата „пет“ означаваше петия прозорец от края на стената.

Тук тъмното петно спря и се смали. Фигурата се навеждаше. После, през реката, към петия прозорец полетя снежна топка. Тя се разби в стената на няколко ярда от прозореца. Само на мъж можеше да хрумне да хвърли снежна топка към прозореца, но начинът, по който беше направено това, беше типично женски. Нито един мъж, който в детството си е виждал птица, заек или катеричка, не би могъл да хвърли топката с такава чиста глупост като показаната тук.

Последваха нови и нови опити, докато стената се покри с бели снежни петна. Най-после една топка удари петия прозорец.

Ако беше светло, можеше да се забележи, че реката е дълбока и тече равномерно. Щом нещо забавяше нейния бяг, тя веднага се опитваше да преодолее препятствието, като образуваше малко въртопче. Сега в отговор на сигнала се чу само бълбукането и клокането на един от тези невидими водовъртежи, придружено от тихи звуци, които на тъжния човек биха се сторили стонове, на веселия — смях, а в същност бяха причинени от плискането на водата о някои дребни парчета дърво по течението.

Още една топка удари прозореца.

После се чу шум, очевидно от отварянето на прозореца, и го последва глас:

— Кой е там?

Гласът беше мъжки, но не изненадан. Високата стена беше казармена, а тъй като в армията на брака се гледа зле, такива срещи и разговори през реката сигурно често са били провеждани и преди.

— Сержант Трой там ли е? — треперливо долетя отдолу.

Тази личност приличаше толкова много на сянка върху земята, а човекът, с когото разговаряше, до такава степен се беше слял със самото здание, та би могло да се каже — все едно стената разговаряше със снега.

— Да — долетя подозрително от прозореца. — А вие коя сте?

— О, Франк, не ме ли позна? — отвърна сянката отдолу. — Жена ти, Фани Робин.

— Фани! — изненадано възкликна стената.

— Да — задъхана от вълнение отвърна жената.

В тона й се долавяше нещо, което съвсем не говореше, че тя му е съпруга, а и в държането на мъжа нямаше нищо съпружеско. Разговорът продължи:

— Как ме намери?

— Попитах кой е твоят прозорец. Извинявай!

— Не те очаквах тази вечер. Дори изобщо не смятах, че ще дойдеш. Чудно как си ме намерила тук. Утре съм дневален.

— Ти ми каза да дойда.

— А, казах, че можеш да дойдеш.

— Да, така каза. Радваш ли се, че ме виждаш Франк?

— О, да, разбира се.

— Можеш ли да слезеш при мен?

— Не, Фани, миличка! Тръбата изсвири, порталът е заключен, а отпуска нямам. До утре заран сме като в затвор.

— Значи дотогава няма да те видя! — заеквайки, разочаровано рече тя.

— Как дойде от Уедърбъри дотук?

— Малко пеша, останалия път с каруца.

— Учудваш ме.

— И аз самата си се чудя, Франк, кога?

— Какво?

— Нали ми обеща.

— Не помня.

— О, помниш, помниш, не говори така! Вдън земя ще потъна от срам. Караш ме да изрека това, което ти пръв трябва да кажеш.

— Няма значение, кажи го.

— Така ли? Добре! Кога ще се оженим, Франк?

— А, да! Е, първо ще трябва да си намериш булчинска рокля.

— Имам пари. А сватбата как ще е? Ще обявим ли имената в църква?

— Ами, да ги обявим.

— Но с теб сме от различни енории.

— Тъй ли? Е, че какво?

— Аз живея в енория Сент Мери, а ти в друга. Значи ще трябва да се обявят имената ни и на двете места.

— Такъв ли е законът?

— Да. О, Франк, ти сигурно ме смяташ за много нахална! Моля ти се, мили Франк, не го мисли, толкова те обичам! Нали ми казваше, че ще се ожениш за мен, и — и аз — аз — аз…

— Престани да ревеш. Толкова е глупаво. Щом съм обещал, значи ще се оженя за теб, разбира се.

— И аз ще обявя за сватбата в моята енория, а ти в твоята, нали?

— Да.

— Утре?

— Утре не. След няколко дни.

— Имаш ли разрешение от началниците?

— Не. Още не.

— О, как така? Нали преди да си тръгнеш от Кастърбридж каза, че почти го имаш?

— Всъщност забравих да попитам. Ти дойде толкова неочаквано.

— Да, да, така е. Не биваше да те безпокоя. Отивам си. Ще дойдеш ли утре да се видим? Отседнала съм при госпожа Туилс, на Норт Стрийт. Не искам да идвам при казармите. Тук се навъртат лоши жени и хората могат да ме помислят за такава.

— Точно така. Ще дойда утре, мила. Лека нощ.

— Лека нощ, Франк. Лека нощ!

И прозорецът се затвори. Малката сянка се отдалечи. Когато отмина покрай ъгъла, отвътре долетя сподавена въздишка.

— Охо-хо, сержанте! Ха, ха, ха! — възкликнаха няколко души отвътре в хор. Последва слаб протест, но той потъна в силния смях, който, приглушен от стената, трудно можеше да бъде отличен от бълбукането на въртопчетата отвън.

12.
Фермери — Правило — Изключение

Първото нагледно доказателство за решението на Батшеба да управлява фермата лично, а не чрез доверени лица, беше появата й следващия пазарен ден на житната борса в Кастърбридж.

Ниската дълга зала с греди по тавана, опиращи се на дебели колони, неотдавна удостоена с почетното наименование Житна борса, беше пълна с разгорещено спорещи мъже, които разговаряха на групички по двама-трима. Обикновено говорещият поглеждаше под око слушателя и подсилваше казаното с намигане. Повечето от мъжете носеха ясенови пръчки, които използваха като бастуни, а също и да ръчкат прасетата, овцете или гърбовете на зяпачите, тоест всичко, което им пречеше по пътя за борсата (и поради това заслужаваше подобно отношение). По време на разговорите всеки използваше пръчката за най-различни цели — огъваше я зад гърба си, извиваше я на дъга в ръцете си, опираше се на нея, докато тя се изкриви в полукръг, или бързо я пъхаше под мишница, изваждаше торбичката с мострите и напълваше шепата си със зърно, което, след известни разисквания, хвърляше на пода. Тази процедура, изглежда, беше добре позната на пет-шест съобразителни градски кокошки, които обикновено се промъкваха незабелязано в залата и изчакваха осъществяването на своите надежди с протегнати шии и коси погледи.

Сред тези груби земевладелци се появи една жена — единствената в залата. Тя беше облечена хубаво, дори изящно. Движеше се между мъжете като файтон сред каруци, гласът й звучеше като романс след проповед, носеше се като ветрец покрай нажежени пещи. За да дойде тук, се искаше известна доза решителност — много повече, отколкото бе смятала в началото, — защото още при влизането й шумните разговори утихнаха, почти всички лица се обърнаха към нея, а тези, които вече бяха обърнати, останаха така.

Сред тази тълпа фермери Батшеба познаваше само двама-трима и се насочи към тях. Но ако беше практична жена, каквато смяташе да се покаже, търговията трябваше да върви, независимо от това познава ли хората, или не; и тя в края на краищата придоби достатъчно увереност да разговаря с мъже, които само бегло беше зървала някога. Тя също носеше торбички с мостри и постепенно усвои начина професионално да изсипва зърното в ръка — като по типично кастърбриджски начин вдигаше тясната си длан да покаже зърното.

Нещо неуловимо в очертанията на полуотворените й устни, открили равната редица зъби, и в леко извитите нагоре ъгълчета на устата, когато тя предизвикателно вдигаше лице при пазарлъка с някой висок мъж, подсказваше, че в тази дребна млада жена се крият достатъчно сила и дързост за вълнуващи любовни подвизи. Ала в очите й се забелязваше мекота — неизменна мекота, — която, ако те не бяха тъмни, щеше да ги замъглява; но в нашия случай погледът й беше остър и пронизващ, а мекото изражение на лицето го превръщаше в простодушно-чист.

Странното за такава жена в разцвета на младостта беше, че тя винаги оставяше своите събеседници да изкажат съображенията си докрай, преди да отговори. Когато възникваха спорове за цените, тя твърдо държеше на своето, което беше естествено за един продавач, и подбиваше техните цени, което беше типично за една жена. Но в нейната непреклонност имаше известна гъвкавост, която я разграничаваше от твърдоглавието, а в начина, по който се пазареше, се прокрадваше простосърдечие и това изключваше каквато и да е мисъл за непочтеност.

Фермерите, с които тя не търгуваше (тоест повечето в залата), непрекъснато се питаха един друг: „Коя е тя?“ Отговорът беше:

— Племенницата на фермера Евърдийн. Тя наследи фермата в Горно Уедърбъри, изгони управителя и казва, че ще управлява сама.

Другият човек поклащаше глава.

— Жалко, че е толкова упорита — продължаваше първият. — Все пак трябва да се гордеем с нея. Тя краси старата борса. Уви, много е хубава и скоро някой ще я грабне.

Може би ще бъде нелюбезно да предположим, че новото й занимание в тази необичайна за жена роля привличаше вниманието към нея не по-малко, отколкото нейната красота и грация. Обаче интересът беше всеобщ и този съботен дебют, каквото и да означаваше за Батшеба като фермерка, която купува и продава, несъмнено беше триумф за нея като жена. Наистина това чувство беше толкова очебийно, че от време на време тя прекратяваше преговорите и се понасяше сред тези богове на оранта като малък Юпитер в рокля.

Многобройните доказателства за нейната привлекателност изпъкваха още повече благодарение на едно подчертано изключение. За такива неща жените, изглежда, имат очи и на гърба си. Без да поглежда, Батшеба чувстваше, че в стадото има една черна овца.

Отначало това я озадачи. Ако и от двете страни имаше едно сносно малцинство, всичко щеше да бъде наред. Ако никой не я бе поздравил, щеше да го приеме равнодушно — случваха се такива неща. Ако този мъж й беше обърнал внимание, както всички останали, тя щеше да го приеме като напълно естествено — и друг път е било тъй. Но това многозначително изключение я заинтригува.

Скоро тя успя да разгледа въпросния опърничав мъж. Това беше един джентълмен с рязко очертан римски профил и мургаво лице, което от слънцето изглеждаше като бронзово. Беше строен, с права стойка и сдържани маниери. Но от другите се отличаваше най-много по едно — чувството за собствено достойнство.

Очевидно той неотдавна бе престъпил прага на зрелостта, когато външността на мъжа естествено — а при жените с помощта на изкуствени средства — престава да се променя за десет-петнадесет години, тоест от тридесет и пет до петдесет. На него можеше да се даде всяка възраст в тези граници.

Трябва да кажем, че четиридесетгодишните женени мъже обикновено с щедра готовност и разточителност поглеждат към всяка средно хубава жена, която срещнат. Вероятно — както става с играчите на вист, които играят от любов към изкуството, а не за пари — мисълта, че каквото и да се случи, не ги заплашва опасността да се разплащат, засилва предприемчивостта им. Батшеба беше убедена, че този равнодушен човек не е женен.

Когато търгът приключи, Батшеба се върна при Лиди. Тя чакаше до жълтия кабриолет, с който бяха дошли в града. Лиди запрегна коня и потеглиха. Пакетите с манифактурни стоки, захар и чай бяха натрупани зад тях и по необясним начин — с цветовете, формите и очертанията си — явно показваха, че вече са собственост на тази млада фермерка, а не на търговците.

— Край, Лиди, всичко свърши! Нямам нищо против да отида пак, защото те ще свикнат да ме виждат там. Но тази сутрин беше ужасно — сякаш присъствах на собствената си сватба. Всички ме оглеждаха!

— Знаех си, че така ще бъде — потвърди Лиди. — Мъжете винаги гледат толкова нахално!

— Но там имаше един здравомислещ човек, който предпочете да не си губи времето, за да ме оглежда. — Това бе произнесено небрежно, та Лиди да не се досети за накърненото честолюбие на господарката си. — Много хубав мъж — продължи тя. — Строен, около четирийсетгодишен. Знаеш ли кой може да бъде той?

Лиди нямаше представа.

— Не можеш ли да се досетиш? — разочаровано попита Батшеба.

— Не. Пък и това няма значение, щом като не ви е обърнал внимание. Ако ви беше гледал повече от другите, това вече е друга работа!

Батшеба явно не мислеше като нея и затова продължиха мълчаливо. Скоро ги задмина нисък файтон, който се движеше много по-бързо от тях, теглен от прекрасен чистокръвен кон.

— Но това е той! — ахна Батшеба.

Лиди погледна.

— Този ли? Това е фермерът Болдуд, разбира се! Същият, който идва онзи ден и вие не пожелахте да го приемете.

— Значи фермерът Болдуд — прошепна Батшеба и го погледна, когато той ги задминаваше. Фермерът изобщо не извърна глава. Погледът му беше впит далеч напред, някъде встрани от пътя. Той мина покрай тях невъзмутимо разсеян, сякаш красивата Батшеба въобще не съществуваше.

— Интересен мъж, нали? — отбеляза тя.

— Да, много интересен! Всички казват така — отвърна Лиди.

— Чудно защо е тъй затворен в себе си и безучастен? Толкова равнодушен към всичко наоколо!

— Казват, но това не е сигурно, че още като млад изживял силно разочарование. Зарязала го някаква жена.

— На хората им дай само да говорят! Много добре знаем, че жените рядко правят такива неща. Обикновено мъжете ни зарязват. Мисля, че по характер той е много сдържан.

— И аз тъй мисля, мис. Точно така, по характер и нищо друго.

— Все пак по-романтично е да предполагаме, че е бил зарязан, бедният! Може би се е случило именно това.

— Ами разбира се, точно така. О, да, мис, зарязала го е! Сигурно е така!

— Обаче ние винаги сме склонни да си представяме какво ли не за хората. Не бих се учудила, ако е имало по малко и от едното, и от другото. Нещо средно — отнесли са се жестоко с него, а и той е бил много сдържан и сигурно скучен.

— Божичко! Как може така, мис — по малко и от двете?

— Най-вероятно така е било.

— Ами да, така е. Сигурна съм, че точно така е било. Вярвайте ми, мис, точно това се е случило с него.

13.
Гадаене по Библията — Картичката-шега за Валентинов ден

Беше неделя следобед, тринадесети февруари. Обедът беше привършил и по липса на по-добър компаньон Батшеба повика Лиди. Свещите още не бяха запалени, кепенците не бяха спуснати, старата плесенясала къща тъмнееше унило; дори и въздухът като че ли беше стар като стените. Всяко ъгълче зад мебелите имаше своя собствена температура, защото в тази част на къщата не палеха толкова рано огъня. Новото пиано на Батшеба, което в други фамилни летописи вече се водеше като старо, изглеждаше особено раздрънкано и килнато върху неравния под, преди тъмнината да погълне ъгловатите му форми и да смекчи грозотата му. Лиди шумолеше като плитко поточе; бърборенето й ни най-малко не затормозяваше Батшеба, а напротив, оживяваше я.

На масата лежеше стара Библия с кожена подвързия. Лиди погледна към нея и попита:

— Опитвали ли сте някога, мис, да гадаете с Библия и ключ за кого ще се ожените?[1]

— Не ставай глупава, Лиди. Като че ли такива неща могат да се предскажат с Библията.

— Според мен понякога може да се предскаже.

— Глупости, миличка.

— Когато отвориш Библията, сърцето ти се разтуптява уплашено. Някои вярват, други не; аз вярвам.

— Добре, нека опитаме — рече Батшеба и скочи от стола, обхваната от настроение за гадаене, без да се смущава, че Лиди може да се учуди от такава непоследователност. — Иди да вземеш ключа от външната врата.

Лиди излезе.

— Само че днес е неделя — рече тя, когато се върна с ключа. — Може би не трябва да правим това в неделя!

— Щом може в делник, значи може и в неделя — твърдо отвърна господарката й.

Отвориха Библията. Листата бяха потъмнели от времето и изтъркани на най-четените места от пръстите на отколешни читатели, които са чели на срички и внимателно са съпровождали с показалец погледа си от дума на дума, за да не се объркат. Батшеба намери стиха в Книга Рут и прочете възвишените думи. Те я изпълниха с трепет и смущение. И Мъдростта в отвлечен вид се срещна с Безразсъдството, приело плът. Безразсъдната се изчерви, но тъй като държеше на своето, сложи ключа върху Библията. Едно ръждиво петно точно на мястото, където легна ключът, показваше, че старата Библия не за първи път се използва за тази цел.

— Сега мълчи и гледай — заповяда Батшеба.

Стихът беше повторен, Библията завъртяна. Батшеба се изчерви виновно.

— На кое име опитахте? — любопитно попита Лиди.

— Няма да ти кажа.

— Забелязахте ли какво правеше мистър Болдуд в черквата тази сутрин, мис? — продължи Лиди, ясно давайки да се разбере с въпроса си за какво мисли.

— Нищо не съм забелязала — отвърна Батшеба напълно равнодушно.

— Неговото място е точно срещу вашето, мис.

— Знам.

— И вие не забелязахте какво прави той?

— Нали ти казах, нищо не съм забелязала.

Лиди се намуси и сви сърдито устни. За Батшеба това беше неочаквано и доста объркващо.

— Какво правеше той? — принуди се да попита тя.

— През цялата литургия изобщо не погледна към вас.

— Защо трябва да поглежда? — докачено попита господарката й. — Не съм го молила за това.

— О, не! Всички други ви поглеждаха. Странното е, че той не ви погледна. Такъв си е той. Богат и джентълмен! Какво го е грижа?

Батшеба отвърна с мълчание. То според нея показваше, че по въпроса тя е на особено мнение, което Лиди изобщо не би могла да разбере.

— Боже мой! — внезапно извика тя. — Щях да забравя честитката, която купих вчера.

— Честитка! За кого, мис? — попита Лиди. — Сигурно за мистър Болдуд?

Според Батшеба трудно можеше да се измисли по-неподходящо за случая име.

— Не. За малкия Теди Коган. Обещах му нещо и това ще бъде приятна изненада за него. Донеси ми писмените принадлежности и веднага ще я надпиша.

Батшеба взе от бюрото една богато украсена с релефни изображения честитка, купена предишния ден от най-голямата книжарница в Кастърбридж. В средата на честитката имаше овален медальон, оставен бял, за да може подателят да напише поздравлението, което му се струва по-подходящо за случая от общите изрази, които обикновено се печатат на подобни картички.

— Ето, точно тук — рече Батшеба. — Какво да напиша?

— Нещо такова — веднага отвърна Лиди.

Ухае син зимбилът,

трендафилът цъфти,

красив е карамфилът,

но по-красив си ти.[2]

— Да. Напълно подходящо за такъв дебеланко — рече Батшеба. Тя написа стиховете с дребен четлив почерк, пъхна честитката в плика и потопи перото в мастилницата.

— Какъв смях ще бъде, ако я изпратите на стария глупак Болдуд. Колко ли ще се чуди! — прошепна неукротимата Лиди и се изсмя ужасно силно, но все пак донякъде страхливо; нали това беше един толкова почтен и благороден джентълмен.

Батшеба реши, че си струва да помисли върху тази идея. Болдуд започваше да се превръща в обезпокоителен образ — един пророк Данаил в нейното царство[3], когото нищо не може да застави да обърне глава към нея въпреки че би било напълно естествено и той да последва общия пример и да насочи към нея възхитен взор. Нали това няма да му струва нищо? Тя съвсем не се чувстваше засегната от неговото безразличие. Все пак малко обидно бе, че най-достойният и уважаван мъж в енорията извръщаше очи от нея и една Лиди започваше да приказва за това. Тъй че идеята на Лиди отначало беше по-скоро неприятна, отколкото примамлива.

— Не, не мога. Той няма да разбере шегата.

— Ще умре да се чуди! — настоя упоритата Лиди.

— Всъщност не държа особено да изпратя честитката на Теди — отбеляза господарката й. — Понякога той е много немирен.

— Да, непослушен е.

— Нека хвърлим ези-тура. Като мъжете — лениво предложи Батшеба. — Значи ези е Болдуд, а тура — Теди. Но как да правим това в неделя? Значи дяволът да е доволен!

— Хвърлете жребий с молитвеника. В това няма нищо греховно.

— Добре! Отворен — Болдуд, затворен — Теди. Не, той сигурно ще падне отворен. По-добре отворен — Теди, затворен — Болдуд.

Молитвеникът запърха нагоре и падна затворен.

С лека прозявка Батшеба взе перото, после небрежно и спокойно написа името и адреса на Болдуд.

— Сега запали свещта, Лиди. Кой печат да сложим? Ето един с глава на еднорог — нищо особено. Какво е това? — два гълъба — не. Трябва ни нещо по-особено, нали, Лид? Ето един с девиз — помня, че беше нещо смешно, но не мога да го разчета. Ще опитаме този и ако не ни хареса, ще намерим друг.

Натиснаха големия червен печат. Батшеба се вгледа внимателно в горещия восък и прочете надписа.

— Прекрасно! — весело извика тя и подхвърли плика. — Това би нарушило достолепието дори и на викария.

Лиди се наведе над отпечатъка и прочете:

ОЖЕНИ СЕ ЗА МЕН

Същата вечер честитката бе пусната, надлежно разпределена в кастърбриджската поща, и на следващата сутрин отново върната в Уедърбъри.

Така нехайно-лекомислено беше извършена тази постъпка. Батшеба познаваше добре любовта като зрелище; но любовта като лично преживяване й бе непозната.

[1] Гадаене по Библията. Библията се отваря наслуки и първите прочетени думи определят съдбата на човека. Батшеба прочита строфите: „Но Рут отговори: не ме принуждавай да те оставя и да се отделя от тебе; но където идеш ти, там ще дойда и аз, и дето живееш ти, там ще живея и аз; твоят народ ще бъде мой народ, и твоят Бог — мой Бог;“, Книга Рут, I, 16. ↑

[2] Стиховете в романа са превод на Спас Николов. ↑

[3] Пророк Данаил не се подчинил на заповедта на персийския цар Дарий, а продължавал да се моли на „своя бог“, за което бил хвърлен в ров с лъвове. Книга на пророк Данаил, VI, 5–16. ↑

14.
Отглас от посланието — Изгрев

Вечерта на свети Валентин Болдуд, както обикновено, седна да вечеря пред пламтящите стари цепеници в камината. На полицата на камината пред него имаше часовник, увенчан с мраморен орел, а между разперените му крила бе честитката от Батшеба. Погледът на ергена се насочваше толкова често натам, че големият червен печат се превърна в кърваво петно върху ретината на очите му. Докато ядеше и пиеше, той продължаваше да вижда във въображението си отпечатаните на честитката думи, въпреки че те бяха твърде далеч, за да може да ги прочете.

ОЖЕНИ СЕ ЗА МЕН

Дръзкото предизвикателство наподобяваше някои кристали, които са безцветни, но приемат цвета на околните предмети. В тихия салон на Болдуд, където нямаше място за нищо несериозно и през цялата седмица витаеше атмосферата на пуританска неделя, написаното на честитката изгуби шеговития си тон и вместо на игра, прозвуча с дълбока, тържествена внушителност.

Още с получаването на посланието тази сутрин Болдуд почувства, че хармонията на живота му бавно започва да се изменя, подчинявайки се на някакво сладко, вълнуващо чувство. За сега това му въздействаше смътно обезпокоително, както първите водорасли, които Колумб забелязал в морето[1] — нещо нищожно малко, но открило безкрайни възможности.

Картичката трябваше да има подател и подбуда. Болдуд, разбира се, не знаеше, че поводът няма абсолютно никакво значение за подателя. Той и не допускаше подобно нещо. Озадаченият от някоя постъпка човек трудно може да си представи, че за нейното следствие няма значение дали тя е извършена с подтик отвътре, или е подсказана от случайността — това не променя резултата. Огромната разлика между заплитането на една верига от събития и направляването на вече започнали събития в определена посока е незабележима за пострадалия от изхода на въпросните събития човек.

Преди да си легне, Болдуд пъхна честитката в рамката на огледалото. Дори когато беше с гръб към нея, той усещаше присъствието на картичката. За пръв път в живота на Болдуд се случваше подобно нещо. Същата замая, която го караше да смята това за мотивирано действие, не му позволяваше да го приема за дръзка шега. Той отново погледна към огледалото. Под тайнственото въздействие на нощта образът на непознатата изплува пред самотния мъж. Нечия ръка — женска ръка — беше погалила нежно листа с написаното там негово име; очите й, които той още не е виждал, са проследили всяка извивка на думите; помислите й са били устремени към него. Защо е мислила за него тя? Устата й — какви са нейните устни, червени или бледи, пълни или свити? — е добила по-особен израз, докато перото се е движело — ъгълчетата й са потрепвали; какъв ли е бил този израз?

Представата за пишеща жена като илюстрация към написаното не притежава индивидуалност. За него тя беше такъв неясен образ, а пък и в момента самата му вдъхновителка спеше дълбоко, далеч от всякакви мисли за любов и любовни послания. Когато Болдуд задрямваше, тя приемаше облик и преставаше да бъде видение: когато се пробуждаше, картичката потвърждаваше съня.

Тази нощ луната светеше по необикновен начин. Прозорецът пропускаше само отраженията на нейните лъчи с променена от снега посока. Бледото сияние се насочваше нагоре, причудливо осветяваше тавана, хвърляше неочаквани сенки и озаряваше ъгли, обикновено скрити в сянка.

Болдуд беше развълнуван не толкова от съдържанието на посланието, колкото от самия факт на неговото получаване. Неочаквано му хрумна да провери дали в плика няма още нещо. Скочи от леглото, огрян от призрачната лунна светлина, взе плика, извади от него картичката, после го разтърси и погледна вътре. Нямаше нищо. И отново, както бе правил стотици пъти през изминалия ден, той впери очи в изпъкващия червен печат.

— Ожени се за мен — високо произнесе той.

Сериозният и сдържан фермер затвори посланието и го пъхна в рамката на огледалото. Там видя бледото си, сякаш не от този свят лице. Устните му бяха плътно стиснати, широко отворените му блуждаещи очи гледаха с поглед, който блуждаеше другаде. Смутен и недоволен от силното вълнение, което изпитваше, той си легна отново.

Зазоряваше се. Когато Болдуд стана и се облече, беше толкова рано, че въпреки ясното безоблачно небе, всичко изглеждаше сумрачно като в навъсен облачен ден. Той слезе долу, излезе и тръгна към вратичката, която водеше към полето. Когато стигна до оградата, облегна се на нея и хвърли поглед наоколо.

Слънцето изгряваше бавно, както обикновено става през зимата; небето — теменужено в зенита, беше оловносиво на север и навъсено на изток, където над заснежения склон — или пасбището на Горно Уедърбъри — само едната му половина светеше без лъчи, като червен огън без пламък, осветяващ бяло огнище. Това явление беше толкова далеч от залеза, колкото детството прилича на старостта.

В двете други посоки полето и небето бяха до такава степен уеднаквени по цвят от снега, че от пръв поглед беше трудно да се каже къде е хоризонтът. И тук се забелязваше същата неестествена размяна на местата на светлината и сянката, която съпътства пейзажа, когато земята започва да свети силно — нещо характерно за небето, — а земните сенки се издигат нагоре. Ниско на запад висеше бледата губеща се луна, вече помътняла, жълто-зеленикава като стар месинг.

Болдуд вяло забелязваше как студът е втвърдил и изгладил повърхността на снега и как сега той лъщеше на червеникавата утринна източна светлина с блясъка на полиран мрамор. На някои места от склона сковани в лед увехнали тревички стърчаха през гладката светла покривка като усукани нежни парченца старо венецианско стъкло. Отпечатъците от стъпките на няколко птици, които бяха подскачали по още мекия сняг, сега бяха замръзнали в някаква мимолетна неизменност. Той чу приглушен шум от колела и се обърна към пътя. Идеше пощенската кола — раздрънкана двуколка, която всяко подухване на вятъра можеше да отнесе. Пощенският раздавач му подаде едно писмо. Болдуд го взе и разкъса плика, очаквайки още едно анонимно писмо — до такава степен човек разчита на случая, когато се надява станалото да се повтори.

— Мисля, че не е за вас, сър — каза раздавачът, когато видя какво прави Болдуд. — Името на получателя не е написано, но ми се струва, че е за вашия пастир.

Тогава Болдуд погледна адреса.

Уедърбърската ферма. Близо до Кастърбридж За новия пастир

— О, прав сте, не е за мен. Не е и за моя пастир. Това е за пастира на мис Евърдийн. Занесете го на него — на Габриел Оук — и му кажете, че съм го отворил по погрешка.

В този миг горе на хълма, на фона на червеникавото небе, се очерта една фигура като черен фитил в пламъка на горяща свещ. После тя се раздвижи напред-назад, започна бързо и решително да минава от едно място на друго и да пренася някакви плоски квадратни предмети, които пропускаха слънчевите лъчи. Следваше я друга, малка четирикрака фигурка. Високата фигурка беше на Габриел Оук; малката — на кучето Джордж. Пастирът пренасяше плетени заграждания за сняг.

— Чакайте! — извика Болдуд. — Онзи човек горе е пастирът. Аз ще му занеса писмото.

За Болдуд това не беше просто писмо, адресирано до друг, а възможност. Той излезе на заснеженото поле и по съсредоточения израз на лицето му се виждаше, че е замислил нещо. В същото време Габриел започна да се спуска по десния склон на хълма. Меденочервената слънчева светлина грейна в същата посока и лъчите докоснаха далечния покрив на пивоварната на Уорън — накъдето се бе насочил пастирът. Болдуд тръгна натам.

[1] През 1492 година Христофор Колумб прави първото си пътешествие към Новия свят, чието съществуване му е подсказано от плуващите във водата водорасли. ↑

15.
Утринна среща — Все писмото

Пурпурнооранжевата светлина отвън не проникваше в пивоварната, която, както обикновено, бе осветена отвътре от също толкова силна светлина със сходни оттенъци — заревото на огнището.

След като беше спал няколко часа, без да се съблича, пивоварят седеше пред трикрака маса и закусваше хляб с бекон. Това ставаше по безчинийната система. На масата се поставяше филия хляб, а върху нея — посолен и намазан с горчица резен бекон. После с голям джобен нож тези пластове се срязваха, отрязаното парче се набождаше на ножа и потегляше по отредения за храната път.

Беззъбието на пивоваря съвсем не значеше отслабнала дъвкателна способност. Той живееше от толкова отдавна без зъби, че според него това състояние беше не толкова недъг, колкото причина да се сдобие с твърди венци. Той, изглежда, наближаваше гроба така, както хиперболичната крива се доближава до правата линия — колкото повече идва до нея, толкова по-бавно намалява разстоянието между тях, и накрая вече става съмнително дали изобщо ще се съединят.

В пепелта на сушилнята се печаха куп картофи и вреше гърне с попара от препечен до тъмнокафяво хляб, наричана „кафе“ — безплатно угощение за всеки посетител, тъй като в селото нямаше кръчма и пивоварната на Уорън представляваше нещо като селски клуб.

— Та виках си, хубав ден ще бъде, а през нощта такъв студ сви! — неочаквано прозвуча от вратата на пивоварната, която току-що се бе отворила. Хенери Фрей се насочи към сушилнята, спря по средата и изтупа обувките си от снега. Гръмогласното му нахлуване и неговите думи съвсем не удивиха пивоваря, понеже в този край се спускаха всякакви словесни и други встъпления и тъй като се ползваше със същата свобода, той не бързаше да отговори. Само бучна с ножа парче сирене, както месарят нанизва месо на шиш, и го лапна.

Хенери беше със сиво габардинено палто, облечено над дългата му работна блуза, която се подаваше цял фут отдолу. Ако човек е свикнал с такъв начин на обличане, това изглежда напълно естествено, дори елегантно — и определено е много удобно.

Следваха го Метю Мун, Джоузеф Пуъграс и други конегледачи и колари, с големи фенери в ръце, което показваше, че идват от конюшните, където са били още от четири часа сутринта.

— А как се справя тя без управител? — попита пивоварят.

Хенери поклати глава, усмихна се злобно и сбръчка челото си така, че в средата му се образува буца.

— Ще се разкайва тя за това, дума да няма! — отбеляза той. — Бенджи Пениуейс беше нечестен управител и продажна душица. Дори може да се каже, по-голям предател от самия Юда Искариотски! Но да си въобразява тя, че ще се справи сама! — Той поклати силно три-четири пъти глава. — Ами аз? Не очаквах, че така ще бъде възнаградено старанието ми, не очаквах!

Всички приеха думите му като заключение на някаква мрачна реч, която той е започнал на ум, безмълвно поклащайки глава. Междувременно Хенери Фрей бе запазил няколко черти на отчаяние, давайки да се разбере, че те сигурно ще влязат в работа, когато обладателят им продължи да говори.

— Всичко ще отиде по дяволите, да ви кажа, а и ние също! Ако не стане така, значи аз нищо не разбирам от господарските дела! — отбеляза Марк Кларк.

— Вироглава девойка, такава си е тя. И от дума не взема. От суета и надутост никой не е прокопсал. Господи, боже мой! Като си помисля, сърцето ми се къса и място не мога да си намеря по цял ден.

— Вярно, Хенери, виждам как се мъчиш — дълбокомислено потвърди Джоузеф Пуъграс с тъничка жалостива усмивка.

— Но има акъл повече от бая мъже — каза Били Смолбъри, който току-що беше влязъл, с единствения си зъб напред. — Говори на място и чат-пат дори казва нещо умно. Не е ли така?

— Абе вярно е; ама да кара без управител! Мен се падаше това — изрида Хенери, с физиономия на непризнат гений, отправил невиждащ поглед към видението на щастлива съдба, във висините според него изявено някъде върху работната блуза на Били Смолбъри. — Тъй ми било писано. Такава ми е орисията и светото писание тук не е право. Щото правиш ли добро, признание няма. Никой не се отплаща с хубаво, ами само гледа да те слъже!

— Не, не! Тука не съм съгласен с теб — възрази Марк Кларк. — Ако говорим за това, бог джентълменски въздава всекиму според делата.

— Дето се вика: дай — да ти дадат! — допълни Джоузеф Пуъграс.

В настъпилото след това мълчание Хенери, като по време на антракт, започна да гаси фенерите, защото малкото прозорче на вратата на пивоварната вече пропускаше достатъчно светлина отвън.

— Чудно, за ’кво ли й са на фермерка клависин, цитра, пиану и ’кво ли не още? И аз дори не знам как им казват — рече пивоварят. — Лиди вика, че си купили ново пиану.

— Пиану?

— Аха. Това, дето й го оставил чичо й, не й харесва. Накупила сума ти нещо. Все ново. Кресла за дебели гости, плетени столове за слаби и ей толкав часовник за камината.

— Пък и картини в разни ми ти рамки!

— И кушетките му — кушетки, и възглавничетата — възглавничета и все с пълнеж от конски косъм, за пияните — допълни Марк Кларк. — Дори огледала за фръцлите и пустословни книги за безпътните.

Отвън се чуха гръмки стъпки; вратата се открехна малко и някой извика:

— Съседи, ще се намери ли при вас място за две-три агънца, сега обягнени?

— Дума няма, пастирю — отвърнаха всички.

Вратата отхвръкна толкова рязко и силно, че се удари в стената и тя цялата се затресе. На прага се появи мистър Оук в пристегната с кожен колан работна блуза, обвити със слама глезени, със зачервено, изпускащо пара лице, сякаш събрал в себе си цялото здраве и сила на света. Раменете му бяха окичени с четири агнета, а след него пристъпи тържествено кучето Джордж, което Габриел беше успял да докара от Норкомб.

— Е, пастирю Оук, ако позволиш да запитам, как върви агненето тая година? — попита Джоузеф Пуъграс.

— Много трудно — отвърна Оук. — Последните две седмици по два пъти на ден ставах вир-вода от дъжд или сняг. Тази нощ не сме мигнали с Каини.

— Чувам, че доста дзвизки близнили, а?

— Много, много! Да, тази година агненето много се проточи. Няма да свършим до Благовещение.

— А миналата година до Сирна неделя всичко се беше обагнило — отбеляза Джоузеф.

— Донеси останалите, Каини — рече Габриел. — После изтичай при майките. Аз ще се върна скоро.

Каини Бол, момче с весело лице и малка, кръгла, вечно отворена устица, се приближи, остави още две агнета и се оттегли, както му бе наредено. Оук спусна агънцата от раменете си, загърна ги в сено и ги постави край огъня.

— Тук няма колиба за новородени, каквато имах в Норкомб — рече Оук. — А да нося тези полуживи агънца в къщи, това е просто наказия! Ако не беше твоята пивоварна, стопанино, не знам какво щях да правя в тоя студ. А ти как си днес, пивоварю?

— Здрав и прав, пастирю; само дето не младея.

— Аха, разбирам.

— Седни, пастирю Оук — продължи старият пивовар. — Ходил си в стария Норкомб за кучето, а? Какво ново там? Ще ми се и аз да ида, знам местата от едно време. Но бога ми, сигурно всичките ми акрани са измрели.

— Сигурно! Всичко много се е променило.

— Вярно ли е, че са съборили дървената кръчма на Дики Хил — най-хубавият сайдер беше там.

— Да, та и къщата на Дики, до нея.

— Така ли?!

— Да. И старата ябълка на Томпкинс, дето само от нея пълнехме две големи бъчви сайдер, и тя е изкоренена.

— Изкоренена? Не може да бъде! Как се мени всичко, брей! Неспокойни времена дойдоха!

— Сигурно помниш стария кладенец насред село? Турили са желязна помпа с бая ми ти каменно корито.

— Бре, как се менят народите! Какво доживях да видя! Па и тук също. Преди малко говорехме за господарката. Какво се чува за нея! Да се чудиш и маеш!

— Какво говорехте за нея? — рязко попита Оук, разгорещено обръщайки се към останалите.

— Тия старци я обвиняваха в надутост и суета — каза Марк Кларк. — Ако питаш мен, да прави каквото си ще. Но е сладинка и все ми се ще да я цункам по черешовите устни! — примлясна хитро галантният Марк Кларк.

— Марк — строго каза Габриел, — я не се щуросвай! Да ги нямаме такива. Стига вече цуни-гуни и глезотии за мис Евърдийн! Това не давам да говориш! Чу ли ме?

— Чух ами, къде ще ходя! Щом ти казваш! — от сърце отвърна мистър Кларк.

— Сигурно ти си говорил нещо против нея? — строго се обърна Оук към Джоузеф Пуъграс.

— Не, не! Аз… нито дума. Само казах, да сме доволни, че тя не е по-лоша, повече нищо… — отвърна Джоузеф, изчервен от вълнение и разтреперан от страх. — А Метю само каза…

— Какво си казал, Метю Мун? — попита Оук.

— Кой? Аз ли? Нали знаеш, че и на мравката път сторвам! Какво мога да кажа! — жално отвърна смутеният Метю Мун.

— Все някой е говорил. Я погледнете насам, съседи! — Въпреки че беше един от най-тихите и спокойни мъже на земята, тук Габриел най-нагледно даде да се разбере, че когато е необходимо, може да действа бързо и решително. — Това е юмрукът ми. — Той сложи пестника си, който по размери беше почти колкото самун хляб, точно в средата на масичката на пивоваря и удари по нея два-три пъти, сякаш да се увери, че очите им са го разгледали добре, преди да продължи. — Първият човек в енорията, когото чуя да говори лошо за нашата господарка — тук той отново вдигна юмрук и го остави да падне на масата, както сигурно е правил Тор[1], когато е изпробвал чука си, — ще помирише и усети това — ако не, вдън земя да се проваля!

Всички изражения показваха, че те изобщо не желаят той никъде да се проваля, дори напротив, много съжаляват, че са го принудили да прибегне към такава заплаха; а Марк Кларк извика:

— Ами да! Таман щях да го кажа!

След заплахата на пастира кучето Джордж вдигна очи и макар да не знаеше добре английски, заръмжа.

— Хайде, пастирю, не се горещи! Седни! — рече Хенери кротко и доброжелателно, като истински християнин.

— Чуваме, че си много добър и отракан човек, пастирю — страхливо продума Джоузеф Пуъграс иззад кревата на пивоваря, където се бе оттеглил за по-безопасно. — Сигурно е много хубаво да си имаш ум в главата — добави той с жест, който искаше да покаже неща възвишено, умствено и сложно, а не грубо телесно. — Всеки му се ще това, нали, съседи?

— Разбира се — подхвана Метю Мун и плахо се усмихна на Габриел, като че да му засвидетелства благоразположението си.

— Кой казва, че съм умен! — попита Оук.

— Така говорят хората — отвърна Метю. — Казват, че можеш да определиш часа по звездите, така както ние го определяме по слънцето и луната, а, пастирю?

— Да, разбирам малко от тези работи — потвърди Габриел, като човек, който не отдава голямо значение на това.

— Можел си да правиш слънчеви часовници и да изписваш печатни букви по каруците, като по поръчка, с красиви опашчици и завъртулки. Ама че ти си много оправен! Златни ти ръце. Преди ти да дойдеш, Джоузеф Пуъграс надписваше каруците на фермера Евърдийн и никога не можеше да пише правилно С и Е. Все ги обръщаше наляво, нали, Джоузеф? — Джоузеф поклати тъжно и ожесточено глава да покаже колко безнадеждно е положението. — И все така ги обръщаше, нали, Джоузеф? — Метю написа с дръжката на камшика върху прашния под — ДЖЕЙМС.

— А фермерът Джеймс те ругаеше и ти викаше глупак, нали, Джоузеф, когато виждаше как си обърнал името му? — прочувствено продължи Метю Мун.

— Ругаеше ме я — тъжно призна Джоузеф. — Но да не съм аз виновен, че никога не мога да запомня дали тези проклети букви гледат наляво или надясно. Забраван съм — пази боже!

— Лоша работа. И това на всичко отгоре!

— Е, така ми било от бога отредено. Но съм му благодарен, че не ме е създал с някой по-лош кусур. А пастирът — ще видите, господарката ще го направи управител, слушайте мен. Тъкмо за него работа.

— Да си призная, очаквам това — откровено каза Оук. — Надявам се да заема това място. Но ако мис Евърдийн предпочете тя самата да си е управител и да ме остави прост пастир, нейна воля. — Оук бавно пое дъх, погледна тъжно към светещия отвор на сушилнята и сякаш се замисли за нещо не много весело.

Живителната топлина на огъня започна да прониква в почти безчувствените телца на агнетата; те заблеяха и замърдаха с крака в сеното, чак сега осъзнали факта, че са родени. Скоро всички заблеяха в хор. Оук взе канчето с мляко, което бе оставил пред огъня, извади от джоба на работната си блуза едно чайниче, напълни го с мляко, отдели тези от безпомощните създания, които нямаше да бъдат върнати на майките си, и започна да ги учи да пият от чучурчето. Те усвоиха това удивително бързо.

— Чувам, че тя дори не ти позволявала да вземаш кожите на умрелите агнета, така ли? — попита Джоузеф Пуъграс, докато очите му меланхолично следяха действията на Оук.

— Аз не ги вземам — каза Габриел.

— Тя е несправедлива към теб, пастирю — осмели се да продължи Джоузеф с надеждата да получи в лицето на Оук съюзник в недоволството. — Май нещо те е нарочила. Не те харесва тя.

— О, не, съвсем не — бързо отвърна Оук и въздъхна, разбира се, не за това, че се лишава от агнешките кожи.

Преди някой да успее да каже нещо, на вратата се появи нова сянка и Болдуд влезе в пивоварната, поздравявайки всекиго поотделно и дружески, и малко покровителствено.

— А, Оук! Така си и мислех, вие сте тук. Преди десет минути пощальонът ми даде едно писмо, което отворих, без да погледна адреса. Мисля, че е за вас. Трябва да ме извините.

— Няма нищо. Не се безпокойте, мистър Болдуд — любезно отвърна Оук. Той не си пишеше с никого и смяташе, че когато получава писма, не е нужно да крие съдържанието им. Дръпна се настрана и прочете написаното с непознат почерк писмо.

Драги приятелю.

Не знам как се казвате, но вярвам, че тези няколко благодарствени реда ще стигнат до вас. Благодаря ви за това, което направихте за мен онази вечер, когато така набързо напуснах Уедърбъри. Също връщам парите, които ви дължа и се надявам да ме извините, че не ги задържам като подарък. Всичко свърши благополучно и съм много щастлива да ви съобщя, че ще се омъжа за човека, когото обичам. Това е сержант Трой от Единадесети Драгунски полк, който сега е разквартируван тук. На мъжа ми ще му бъде неприятно да узнае, че съм получила каквото и да е, освен заем, тъй като той е уважаван и порядъчен човек — дори благородник по произход.

Приятелю, ще ви бъда много признателна, ако засега запазите в тайна съдържанието на това писмо. Ние искаме да изненадаме всички в Уедърбъри и да пристигнем там като законни съпрузи. Чувствам, че се изчервявам, защото споделям това с един почти непознат човек. Сержантът е роден и израснал в Уедърбъри. Още веднъж ви благодаря за добрината и оставам Ваша най-искрена доброжелателка:

Фани Робин.

— Вие прочетохте ли го, мистър Болдуд? — попита Габриел. — Ако не сте, хвърлете един поглед. Зная, че се интересувате за Фани Робин.

Болдуд прочете писмото и опечалено вдигна очи.

— Бедната Фани! Все още не е настъпила щастливата развръзка на историята, за която тя тъй уверено пише. Тя забравя това. А може би никога няма да настъпи. Не си е написала адреса.

— Що за човек е този сержант Трой? — попита Габриел.

— Хм… Не е човек, на когото може да се разчита много в случай като този — промърмори фермерът, — въпреки че е умен и способен младеж. Неговата история е малко особена. Майка му, французойка по рождение, беше гувернантка. Изглежда, между нея и покойния лорд Севърн е имало тайна връзка. После тя се ожени за един беден доктор и много скоро след сватбата роди. Докато получаваха редовно пари, всичко беше добре. Но за нещастие на момчето, най-добрите му приятели и покровители умряха. Намери си служба като помощник-писар при един адвокат в Кастърбридж. Работи известно време и сигурно щеше да се издигне, ако не беше направил глупостта да се запише във войската. Много се съмнявам дали малката Фани ще може да ни изненада така, както се надява, много се съмнявам. Глупаво момиче! Глупаво!

Вратата отново се отвори шумно и вътре връхлетя задъхан Каини Бол. Дъхът излизаше с хриптене от широко отворената му като отвърстие на детска свирка червена уста. Още с влизането той се закашля и цялото му лице се изкриви и зачерви.

— Какво има, Каин Бол? — строго попита Оук. — Защо си тичал така бързо и си се задъхал? Колко пъти съм ти казвал да внимаваш?

— О… аз… като си поех дъх… се закашлях… и… кхъ, кхъ!

— Е, защо идваш?

— Тичах да ти кажа — изрече младият пастир, като облегна измореното си тяло на вратата, — че трябва да дойдеш веднага. Още две овце близниха, та затуй тичах, пастирю Оук.

— А, това ли било? — извика Оук и скочи, пропъждайки засега от главата си всички мисли за бедната Фани. — Хубаво си се сетил да побързаш — имаш от мене един голям пудинг със стафиди. Но сега, преди да тръгнем, подай ми гърненцето с катран, Каини, да бележим тези агънца и да приключим с тях.

От бездънния си джоб Оук извади желязно клеймо, потопи го в гърненцето и отпечата на бутовете на агнетата инициалите на тази, за която бленуваше — „Б. Е.“ Това означаваше за всички, че отсега нататък агнетата принадлежат единствено на фермерката Батшеба Евърдийн.

— Хайде, Каини, вдигни на рамо твоите две и тръгвай. Довиждане, мистър Болдуд. — Пастирът нарами четирите телца и шестнадесетте крака, които бе донесъл, и се запъти към близкия егрек. Съвзелите се агънца сега вече съвсем не бяха в окаяното състояние, в което се намираха преди половин час.

Болдуд тръгна подир него, но след няколко крачки се върна разколебан. После, явно твърдо решен, тръгна отново след него. Когато стигна до долинката, където се намираше егрекът, фермерът извади портфейла и го остави отворен на дланта си. Показа се пликът, в който бе получил картичката от Батшеба.

Исках да попитам, Оук — изрече той престорено нехайно, — знаете ли чий е този почерк?

— На мис Евърдийн.

Той се бе изчервил просто при мисълта, че трябва да произнесе името й. Но изведнъж бе обхванат от смътно подозрение. Писмото, разбира се, сигурно е анонимно. В противен случай Болдуд нямаше да пита.

Когато забеляза смущението на Оук, на свой ред Болдуд почувства неловкост. Лесно уязвимите хора винаги са готови да упрекват себе си, вместо да разсъждават логично.

— Исках да ви попитам откровено — разгорещено поясни той и в задълбочената сериозност, с която се зае да обяснява какво представлява една такава картичка-шега за Валентинов ден, се забеляза нещо нелепо. — Нали разбирате, другата страна разчита именно на това, че ще правя поверителни справки: точно там е шегата. — Той изрече „шега“ с напрегнато и неспокойно изражение, което много повече би подхождало на думата „мъчение“.

Необщителният самотник скоро се раздели с Габриел и тръгна към дома си да закуси, засрамен и огорчен от това, че с трескавите си въпроси е разкрил своя вътрешен мир пред един непознат. Той отново сложи посланието на камината и седна да поразмишлява върху обстоятелствата около появата му в светлината на потвърденото от Габриел.

[1] Тор — в германо-скандинавската митология бог на гръмотевиците, бурите и плодородието, божествен герой, който защищавал боговете и хората от великаните и страшните чудовища. Когато удрял с чука си, чували се гръмотевици. ↑

16.
Задушница и празник Вси Светии

Една делнична утрин в старата черква „Вси Светии“ в малкия казармен град, за който вече говорихме, група от енориаши, предимно жени и момичета, струпани пред самия амвон, се вдигаха от пода, където бяха коленичили при свършването на литургията. Този ден нямаше проповед и те вече се канеха да се разотидат, когато изведнъж вниманието им бе привлечено от гръмки и енергични крачки, които прозвучаха във входа и се приближиха към централната галерия. Шумът от крачките се примесваше с някакъв необичаен за черквата звук дрънчене на шпори. Всички извърнаха глави към главния проход. Между редовете към олтара вървеше млад военен в червена кавалерийска униформа с три сержантски нашивки. Забелязваше се старанието му да не издава смущението си, но с демонстративно твърдите крачки и изразената на лицето му решимост да се покаже напълно спокоен той още повече го подчертаваше. Докато преминаваше под устремените към него любопитни женски погледи, той се бе леко изчервил, но когато стигна до подиума, военният продължи, без да забавя крачки, и спря чак до парапета на олтара. Известно време остана там съвсем сам.

Свещеникът, който служеше литургията и още не бе успял да свали одеждите си, забеляза влезлия и го повика до олтара. Там те размениха шепнешком няколко думи, свещеникът извика псалта, който на свой ред шепнешком призова една възрастна жена, изглежда — негова съпруга, и тя също се приближи до олтара.

— Това е сватба! — оживено прошепнаха някои жени. — Да останем да погледаме!

Повечето отново седнаха. Отзад се чу някакъв шум и скърцане и по-младите се извърнаха да видят. От западната стена на камбанарията отвътре се появи малък балдахин с фигурка, под която висеше камбанка — фигурката се задвижваше от същия часовников механизъм, чрез който биеше и голямата камбана на камбанарията. Черквата и камбанарията бяха разделени от глуха решетка, чиято вратичка обикновено стоеше затворена по време на богослужение, да не се вижда в църквата движението на този причудлив механизъм. Но сега вратичката беше отворена и много от присъстващите успяха да видят как появилата се фигурка удари два пъти по камбанката и се скри, а звънките удари прозвучаха в цялата черква. Голямата камбана удари единадесет и половина.

— Къде е булката? — шепнешком се питаха един друг енориашите.

Младият сержант стоеше неподвижно, вкаменен, досущ като колоните наоколо и безмълвно гледаше на югоизток. Времето минаваше, без да се появи никой; всички в църквата бяха замрели в очакване и тишината ставаше все по-осезаема. Още веднъж се разнесе металното скърцане, показа се механическата фигурка, отби единадесет и три четвърти и изчезна със същото скриптене, което стресна повечето от присъстващите.

— Чудно къде ли се губи булката? — отново прошепна някакъв глас.

Напрегнатото очакване скоро започна да се изразява в шаване на крака и престорено покашляне. Накрая се чу и хихикане. Сержантът дори не помръдна. Той стоеше прав като колона, обърнат на югоизток, с шапка в ръка.

Часовникът продължаваше да цъка. Нервното напрежение сред жените отслабна, смешките и хихиканията зачестиха. И неочаквано настъпи мъртва тишина. Всички замряха в очакване на развръзката. На много от нас вероятно се е случвало да почувстват как необичайно бързо лети времето, когато часовникът удря всеки четвърт час. Механическата фигурка с гръмко скърцане се показа отново с чукчето си, удари отсечено, както преди, последната четвърт от часа и просто беше трудно да се повярва, че не е объркала минутите. Всекиму се стори, че уродливата физиономия на човечето се изкриви в ехидна усмивчица и в неговите потръпвания имаше нещо злорадо. След това последваха далечните глухи удари на камбаната — часовникът на кулата удари дванадесет. Жените бяха потресени и вече никой не хихикаше.

Свещеникът влезе безшумно в ризницата, а псалтът изчезна. Сержантът продължаваше да стои неподвижно: всички жени в църквата чакаха да видят лицето му и той очевидно съзнаваше това. Най-после се обърна и закрачи решително към изхода, с предизвикателно стиснати устни, без да се оглежда наоколо. Двама прегърбени беззъби стари просяци се спогледаха и се закискаха след него съвсем безобидно. Но този смях прозвуча зловещо.

Няколко старинни къщи хвърляха живописни сенки върху павирания площад пред църквата. Щом излезе, младежът тръгна направо и по средата на площада се срещна с дребна млада жена. Развълнуваното й лице посивя, после потъмня от ужас и тя се спря като закована, когато съзря сержанта.

— Така значи, а? — продума той с едва сдържана ярост, гледайки я в упор.

— О, Франк, заблудих се! Мислех, че черквата с кулата е „Вси Светии“ и бях там точно в единайсет и половина, както ми каза. Чаках до дванайсет без четвърт и тогава разбрах, че съм в черквата „Вси Покойници“. Но не се разтревожих, защото си помислих, че може и утре.

— Глупачка! Знаеш ли как ме изложи? Стига си дърдорила!

— Значи утре, нали, Франк? — смутено попита тя.

— Утре! — изсмя се той пресипнало и грубо в лицето й. — Не! Засега ми стига това удоволствие, можеш да бъдеш сигурна!

— Как така? — жално прошепна тя с треперещ глас. — Нали не се е случило нищо лошо. Просто се заблудих. Кажи ми, миличък Франк, кога?

— Кога? Един бог знае! — иронично подхвърли той, обърна се и закрачи бързо.

17.
На житната борса

В събота Болдуд, както обикновено, беше на Кастърбриджската житна борса, когато видя смутителката на своя покой. Адам се пробуди от дълбокия си сън. И ето, пред него беше Ева. Фермерът се престраши и за първи път наистина я погледна открито.

Материалните причини и произтичащите от тях емоционални последствия не могат да се изразят с математически уравнения. Прибягвайки към някои средства, за да предизвикаме известно раздвижване на чувствата, можем да получим такива неочаквани резултати, че в сравнение с последствието причината се оказва просто нищожна. Когато жената се подчинява на някой каприз или прищявка поради типичното за нея лекомислие или друг свой недостатък, тя не си дава сметка за това. Тъй се случи и с Батшеба. Тя изобщо не очакваше реакцията, с която се сблъска този ден.

Болдуд я гледаше, не крадешком, критично или оценяващо, а така, както жетвар гледа минаващия влак — нещо толкова чуждо и непонятно за него. За Болдуд жените не представляваха необходима прибавка към нормалния порядък на нещата, а някакъв необясним феномен, отдалечен на огромно разстояние подобно на кометите — толкова малко е известно за техния произход, строеж и движение, че даже не се замисляме дали те се въртят в неизменна геометрична орбита, дали се подчиняват на същите закони като земята или блуждаят безпорядъчно, както ни се струва, когато ги наблюдаваме. Той виждаше черните й коси, правилните черти, закръглената брадичка и шия, изваяния профил. После видя отстрани спуснатите клепачи, очите, ресниците, изящната форма на ушите й. Накрая разгледа фигурата, полата и всичко останало, чак до обувките.

Болдуд смяташе, че тя е красива, но не беше уверен в мнението си, защото възможно ли е тази въплътена мечта, ако тя е толкова прекрасна, както му се струва, да бъде тук, без да предизвиква неудържимото възхищение, въпросите и любопитството на мъжете, което — трябва да поясним — се проявяваше напълно осезателно? Доколкото той можеше да прецени, нито природата, нито изкуството биха могли да надарят с толкова красота това единствено съвършено сред множеството несъвършени създания. Сърцето му заговори. Трябва да припомним, че Болдуд, въпреки четиридесетте си години, никога досега не беше разглеждал която и да е жена с такъв внимателен, изучаващ поглед; като че ли очите му никога не бяха се втренчвали така и това, напълно естествено, го бе оставило равнодушен досега.

Беше ли тя красавица? Той все още не се решаваше да повярва на очите си. Наклони се крадешком към съседа си и тихичко го запита:

— Как мислите, смятат ли мис Евърдийн за красива?

— О, да! Ако помните, първия път, когато тя се появи, всички гледаха само нея. Наистина много красива девойка!

Когато мъжът слуша похвали за жената, в която е наполовина или изцяло влюбен, той проявява удивителна доверчивост. Дори думите на някое дете за него имат авторитета на академично мнение. Болдуд беше удовлетворен.

И тази очарователна жена му беше казала: „Ожени се за мен.“ От какво е продиктувана нейната постъпка? Болдуд беше като сляп — подведен от въображението си, той бе загубил реалната представа за нещата, а що се отнася до Батшеба, тя изобщо не предполагаше, че подобна дреболия може да доведе до сериозни последствия.

В този момент тя спокойно довършваше сделката с някакво селско конте и приключваше сметката с такова пренебрежение, сякаш пред нея не стоеше жив човек, а счетоводна книга. Беше напълно ясно, че за жена с изискванията на Батшеба мъж като него не представлява никакъв интерес. Но внезапно връхлетялата ревност сякаш попари Болдуд. За пръв път той надникваше „на влюбените унизени в ада“[1]. Първият му порив бе да отиде там и да застане между тях, което можеше да бъде направено само по един начин — да я помоли да му покаже мостри от свое зърно. Болдуд отхвърли тази идея. За него беше невъзможно да се обърне към нея с такъв въпрос. Да започне разговор за покупко-продажба означаваше да оскверни красотата й, а представите му за нея не допускаха това.

Междувременно Батшеба много добре съзнаваше, че най-после е проникнала в тази величествена крепост. Тя чувстваше, че очите му я следят неотклонно. Това беше победа и ако я бе спечелила естествено, за нея тя щеше да бъде още по-приятна поради мъчителното очакване. Но Батшеба я постигна, след като го заблуди с шегата си и затова победата за нея изгуби стойността си — превърна се в изкуствено цвете, в красив восъчен плод.

Батшеба беше жена с достатъчно здрав разум и можеше да разсъждава трезво, ако не са засегнати чувствата й. За това тя винеше себе си и Лиди, а също искрено съжаляваше, че допусна прищявката й да вземе връх и да наруши покоя на човека, когото уважаваше твърде много, за да го задява умишлено.

Този ден тя почти реши да му се извини при първия удобен случай. Но я плашеше мисълта, че положението ще се усложни още повече, ако Болдуд узнае, че тя е искала да му се подиграе. Тогава той няма да повярва на нейните признания и още повече ще се обиди. Ако помисли, че Батшеба иска той да я ухажва, за Болдуд това ще бъде ново доказателство за нейната дързост.

[1] Милтън, „Изгубеният рай“, V, 450. Превод Ал. Шурбанов. ↑

18.
Болдуд размишлява — Разкаяние

Болдуд беше арендатор на имението Малко Уедърбъри и жителите на това затънтено провинциално кътче виждаха в негово лице едва ли не аристократ. Ако на пътуващите по тези места граждани, светски хора — за които градът е всичко — им се случеше да останат за ден-два тук, те се оживяваха, когато чуваха шум от колела и вярваха, че ще им провърви и ще намерят изискано общество, може би някой скучаещ в уединение лорд или в краен случай някой едър земевладелец — но това се оказваше мистър Болдуд, тръгнал по работа. После още веднъж чуваха шум от колела, надеждата ги озаряваше отново — и още веднъж това беше мистър Болдуд, който се връщаше.

Домът му беше навътре от пътя, конюшните — а за една ферма те са същото, което е огнището за дома — бяха разположени зад къщата и скрити сред лаврови храсти. През открехнатата синя врата се виждаха трупите и опашките на половин дузина охранени и буйни коне, застанали пред яслите. Гледано отвън, това представляваше редица от тъмнокафяви и пъстри закръглени форми, същински сводове в мавърски стил, в средата с отвесен откос — опашките. Малко по-навътре от тези овалности, но скрити за погледа отвън, муцуните на животните с шумно движещи се челюсти дъвчеха солидни количества овес и сено, необходими за поддържането на гореспоменатите закръглености и подвижност в съответната форма. В самото дъно на конюшнята, в отворен бокс, се мяташе като сянка едно жребче, а равномерният шум на дъвчещи челюсти от време на време бе прекъсван от съскането и проскърцването на някое въже или от почукването на копита.

В конюшнята сред животните се разхождаше самият фермер Болдуд. Това място беше негово отшелие — ктиторска дарохранителница и монашеска обител в едно. След като се погрижваше за нахранването на четириногите си питомци, понякога заклелият се в безбрачие оставаше тук до късно и крачеше замислен, додето лунната светлина заструеше през паяжините на прашния прозорец или всичко наоколо потънеше в тъма.

Сега, в конюшнята, здравата му широкоплещеста фигура се открояваше още по-внушителна, отколкото сред тълпата на борсата. Замислено крачейки напред-назад, той стъпваше уверено с цяло ходило, а красивото му лице с бронзов загар беше леко отпуснато надолу, при което рязката гънка на плътно стиснатите устни и изпъкналата кръгла брадичка едва се забелязваха. На високото му гладко чело тук-там личаха тънки бръчици.

Животът на Болдуд течеше най-обикновено, но той самият съвсем не беше обикновен човек. Свойственото за характера и държането му невъзмутимо спокойствие поразяваше всички и в него се забелязваше нещо, много напомнящо вцепенението на една опустошена душа, но най-вероятно това беше съвършеното равновесие на скритите в Болдуд огромни противоречиви сили — положителни и отрицателни, — обикновено уравновесени до покой. Но при най-незначителното нарушение на този покой Болдуд за миг изпадаше в крайност. Ако се поддадеше на някое чувство, то го завладяваше изцяло. Чувството или властваше над него, или изобщо не се проявяваше. То се намираше или в пълен застой, или кипеше — чужди му бяха постепенните преходи. Чувството или го нараняваше жестоко, или въобще не го засягаше.

В характера му не се забелязваха някакви особени склонности към добро или зло. Строго последователен и справедлив в действията си, непридирчив към дреболиите, той се отнасяше към всичко с неизменна сериозност. Не виждаше нищо абсурдно в тъй честите прояви на човешко безразсъдство и ако веселяците и присмехулниците не го смятаха за приятен компаньон, улегналите, мъдри люде, поучени в житейските превратности и скърби, се радваха на обществото му. Всичко, с което се сблъскваше в живота, приемаше сериозно и макар да нямаше вкус към комичното, при всеки случай, когато ставаше свидетел на тъга или трагедия, той начаса се отзоваваше.

Батшеба не предполагаше, че загадъчната мълчалива личност, върху която най-небрежно бе хвърлила едничко семенце, бе тъй благодатната почва на тропическия зной. Ако знаеше какво преживява сега Болдуд, тя сигурно щеше да се почувства ужасно виновна и това завинаги щеше да остави тъмно петно върху съвестта й. Но ако съзнаваше с каква власт над този човек разполага, ако разбереше, че единствено от нея зависи да насочи съдбата му към добро или зло, тя би се ужасила от тази отговорност. Сега, за свое щастие, тя нямаше и понятие какво представлява Болдуд. (Уви, неведението й нямаше да продължава дълго.) Ако трябва да бъдем откровени, никой не очакваше това, което щеше да се случи; защото ако по стари, едва забележими следи от яростни води можеше да се гадае за дивото му чувство, никой и никога не бе го виждал в приливи на страст, способни да оставят такъв нанос.

Фермерът Болдуд се приближи до вратата на конюшнята и погледна навън, към широкото равно поле. Зад първия заграден участък се виждаше друг плет, а нататък се простираше ливада от имота на Батшеба.

Бе ранна пролет — време за първата паша на овцете, преди тревата да израсне достатъчно високо за косене. След източния вятър, който бе духал няколко седмици, нахлу южнякът и ето че пролетта настъпи неочаквано, почти без начало. В такива дни всекиму се струва, че дриадите се пробуждат. Растителният свят се оживява, набъбва, налива се със сокове, а в пълната тишина на безлюдните градини и пустеещите диви горички, където всичко изглежда залиняло и безпомощно след дългото господство на студа, изведнъж започват някакви движения, напъни, тласъци и задружни усилия, пред които мощта на скрипците и крановете в шумния град ни се струват пигмейско усилие.

Загледан в разстилащата се в далечината ливада, Болдуд видя там три фигури. Това бяха мис Евърдийн, пастирът Оук и Кайни Бол.

Когато Батшеба се появи пред очите му, фермерът просия, сякаш тя го озари със светлината си, както луната осветява висока кула. В зависимост от характера на човека — дали е затворен или откровен, резервиран или склонен към излияния — външността му може да скрива като черупка или да отразява като огледало тайните на неговата душа. Обичайната невъзмутимост изведнъж напусна лицето на Болдуд; сега върху него беше изписано, че той за първи път излиза от черупката си, почти болезнено усеща отсъствието й, беззащитен е. Когато силните натури обичат, те винаги чувстват това.

Най-после той реши да отиде при нея и направо да я попита.

Но пълната отчужденост, в която поради своето усамотение той се намираше от дълги години насам, и вече установеният навик да не открива и проявява чувствата си не можеха изведнъж да бъдат преодолени. Хората неведнъж са забелязвали, че причините за възникването на любовта са предимно на лична основа и Болдуд беше истинско потвърждение на това правило. Той нямаше майка, която да обича, нито сестра, към която да проявява братска нежност, нямаше никакви, дори мимолетни нежни връзки. Преизпълваха го смесените, непроявени чувства, които съставляват истинската обич на влюбения до полуда човек.

Болдуд се приближи до вратичката на заграждението. Зад нея мелодично и сладко ромоняха ручейчета, чучулиги звънливо пееха в небето, а към тези звуци се примесваше и тихото проблейване на овце. Господарката и пастирът бяха заети със сложна процедура: ако сукалчето на някоя овца умреше, даваха й друго, от чуждите близнета. За да го приеме тя като свое, навличаха му одраната кожа на мъртвото агне и затваряха майката с новата й рожба в малка клетка, докато свикне с нея. Габриел тъкмо навличаше кожата на агнето, а Батшеба държеше отворена вратичката на кошарката.

Когато привършиха с това, Батшеба вдигна очи и видя до вратата на заграждението фермера, почти закрит от клоните на една пищно разцъфнала върба. Габриел, за когото лицето на Батшеба беше като „априлски ден, променлив и неверен“[1], долавяше дори и най-леките сенки на смущение върху него. Той забеляза, че тя изведнъж се изчерви и позна, че объркването й е предизвикано от външно влияние. Погледна към вратата и видя Болдуд.

Габриел веднага свърза това с показания му от Болдуд плик и заподозря, че Батшеба е повела някаква кокетна игра, която е започнала с писмото и оттогава я продължава, без той да е забелязал.

Фермерът Болдуд, който наблюдаваше нямата сцена, разбра, че те са усетили присъствието му и тъй като сега чувствата му бяха особено изострени, това му подейства като сноп силна светлина, насочена към лицето му. Той беше още от външната страна на оградата и тръгна покрай нея, опитвайки да скрие намерението си да влезе при тях. Отмина, напълно съкрушен, защото не разбираше нищо; измъчваха го съмнения, неловкост, срам. Може би по държането й се разбира, че тя иска да го види, а може би не — за него жените бяха загадка. Изглежда, загадъчното в тази любовна философия се свеждаше до скритите значения на най-обикновени жестове и думи. Всяко завъртане на главата, поглед, дума, интонация криеха нещо съвсем различно от това, което изразяваха външно, а досега той изобщо не беше се замислял над подобни неща.

Що се отнася до Батшеба, тя беше съвсем сигурна, че фермерът Болдуд съвсем не идва тук по работа или защото му е хрумнало да се разходи. Като прецени всички вероятности, Батшеба стигна до извода, че само тя е причината за идването му. И наистина се разтревожи, когато разбра, че от случайната искрица може да пламне такъв силен огън. Батшеба не беше от жените, които прибягват до хитрости, за да се омъжат, не обичаше да се подиграва с чувствата на мъжете; и ако някой блюстител на нравите я наблюдаваше, сравнявайки я с истинска кокетка, сигурно много щеше да се изненада, когато разбере, че тя съвсем не е такава въпреки външната прилика.

Тя се зарече никога вече нито с думи, нито с поглед да не нарушава спокойствието на този човек. Ала обещанието да избягваме злото много рядко се дава преди самото зло да е стигнало толкова далеч, че да не може да бъде избягнато.

[1] Шекспир, „Двамата веронци“, I. 3. ↑

19.
Къпането на овцете — Предложението

Най-после Болдуд потърси Батшеба у дома й. Нямаше я. „Разбира се, че я няма“, промърмори той. Мислейки за Батшеба като за жена, той забравяше, че тя е земевладелец — а след като е фермерка, и то с по-голям имот от него, в този сезон най-вероятно беше да е някъде на полето. Тази, а и много други грешки бяха напълно понятни, като се вземат пред вид душевното му състояние и останалите обстоятелства. Налице бе всичко, за да се идеализира предметът на любовта: бе я виждал само случайно и отдалеч, а в обществото не бяха се срещали — зрително познати, в слово непознати. Той не знаеше нищо за всекидневието на тази жена. Всичките житейски дреболии, които заемат толкова място и време в живота, в очите на Болдуд изглеждаха съвсем не такива, каквито в същност бяха, тъй като влюбеният и обичаната не се посещаваха по домовете си. Едва ли би могъл дори да предположи Болдуд, че тя може да се занимава с някаква скучна домакинска работа или че и на нея, както на всеки друг човек, й се случва да бъде във вид, в който е по-добре да не се показва пред хората, за да не я запомнят такава. Във въображението му тя бе окръжена от ореол, въпреки че живееше наблизо, дишаше същия въздух и бе същество с почти същите грижи като него.

Чак в края на май той реши, че повече не може да бъде спиран от дреболии и измъчван от неизвестността. Болдуд вече бе привикнал със състоянието си на влюбен; сега чувството не го учудваше толкова, а по-скоро го измъчваше, и му се струваше, че е готов на всичко, само да не остава в неведение. Потърси я в къщи и когато му казаха, че тя наблюдава къпането на овцете, отиде да я намери там.

Овцете къпеха в един кръгъл, иззидан с тухли басейн, пълен с бистра вода. Летящите птици сигурно виждаха огледалната му повърхност от много мили — тя отразяваше ясното небе като блестящо око на циклоп посред зелено лице. Тревата досами басейна беше едно малко красиво чудо. Бързината, с която тя изсмукваше водата от тлъстата влажна почва, изглеждаше почти видима с просто око. Покрай тази лъка се простираха пасбища, разнообразявани от хълмчета и оврази, целите в маргаритка и лютиче. Реката течеше нечуто, като сянка; разлюлените тръстики и острици издигаха гъвкава ограда на мокрия бряг. На север от лъката се виждаха дървета със скоро развили се нежни, меки и лепкави листенца, още неуспели да се втвърдят и потъмнеят от лятното слънце и зной. Те бяха толкова тънички и прозрачни, че редом с по-старата зеленина изглеждаха жълти. Кукувиците от гъсталака огласяха тихия въздух с екливата си песен.

Погълнат от своите мисли, Болдуд се спускаше по склона с поглед, сведен към ботушите си, красиво оцветени от жълтия прашец на лютичетата. Притокът на реката беше отклонен и сега преминаваше през два срещуположни отвора на басейна. Пастирът Оук, Джан Коган, Метю Мун, Джоузеф Пуъграс, Каин Бол и още няколко души бяха мокри от глава до пети, а близо до басейна, прехвърлила поводите на коня през ръка, стоеше Батшеба, облечена в нов изящен ездитен костюм. В тревата се търкаляха няколко бутилки сайдер. Нагазили до пояс в по-дълбокото, Коган и Метю Мун блъскаха послушните овце в басейна, а малко по-надалеч, до самата стена, бе застанал Габриел, който ги натискаше във водата с дълъг дървен чатал, когато те минаваха покрай него, така че целите се потапяха. С този чатал той им помагаше да изплуват, когато вълната им се просмукваше с вода и те започваха да потъват. Пускаха ги да плуват срещу течението и те се движеха нагоре, а водата отнасяше надолу всичката мръсотия. Каин Бол и Джоузеф, които вършеха това, бяха по-мокри от другите, ако това изобщо беше възможно; те приличаха на бронзови делфини под фонтан — от всяка гънка на дрехите им струеше вода.

Болдуд се приближи и поздрави Батшеба съвсем сковано. На нея й хрумна, че той изобщо не е очаквал да я срещне тук, а просто е дошъл да погледа къпането на овцете, даже й се стори, че той се намръщи и я погледна неодобрително. Батшеба реши веднага да се отдалечи и тръгна по брега на реката. Скоро чу зад себе си стъпки по тревата и изпита чувството, че любовта я обгръща като аромата на парфюм. Вместо да се обърне или да изчака, тя продължи напред през високата острица, но Болдуд, изглежда, бе настроен решително и не изоставаше. Така вървяха, докато стигнаха завоя на реката. Тук, скрити от очите на всички, те можеха да чуват плискането на водата и виковете на миячите.

— Мис Евърдийн! — проговори фермерът.

Тя трепна, обърна се и прошепна:

— Добро утро.

Неговият глас беше много по-различен от това, което бе очаквала за начало. Тих, неестествено спокоен, същевременно в него звучеше дълбок смисъл, а думите почти не съответстваха на интонацията му. Понякога мълчанието притежава удивителна сила — то като че ли се превръща в напусналата своята обвивка безплътна душа на чувството и тогава е много по-внушително от словото. Случва се също, когато някой говори малко, да изразява много. Болдуд само произнесе името й, но с това каза всичко.

Както човек внезапно осъзнава, че шумът, който е помислил за потракване на колела, в същност е тътенът от далечен гръм, така Батшеба проумя това, за което само се досещаше.

— Аз изпитвам твърде силно чувство… за да мога да мисля — започна той с благородна простота. — Дойдох тук да ви говоря направо. Мис Евърдийн, откакто ви видях, животът ми съвсем се промени… и дойдох да ви предложа да се ожените за мен.

Батшеба се опита да запази съвършено невъзмутимо изражение. Тя само стисна устните си, които бяха полуотворени.

— Сега съм на четирийсет и една години — продължи той. — Може би ме смятат за заклет ерген. Аз наистина бях такъв. Като млад никога не съм кроил планове за женитба, а и по-късно не съм се замислял по този въпрос. Но ние всички се променяме и откакто ви видях, с мен се случи същото. От известно време чувствам все по-силно, че не живея добре. Над всичко друго желая да ми станете жена.

— Мистър Болдуд, аз твърде много ви уважавам, но смятам, че това не е чувството, което би ми позволило да приема предложението ви — отвърна тя със запъване.

Сериозността, с която се отнесоха към думите му, сякаш отприщи чувствата на Болдуд.

— Без вас животът ми е ад! — тихо промълви той. — Искам да ми позволите да ви повтарям отново и отново, че ви обичам.

Батшеба не отвърна нищо, а конят до нея изглеждаше толкова впечатлен от чутото, че престана да щипе тревата и вдигна глава.

— Мисля и се надявам, че все пак не съм ви съвсем безразличен и ще изслушате това, което искам да ви кажа!

Когато чу това, Батшеба изпита желание да го попита какво му е дало основание да се надява, но навреме си спомни, че тя самата го беше заблудила и думите му не бяха проява на самомнение, а доказателство, че е приел напълно сериозно лекомислената й шега с картичката.

— Ако можех, щях да ви лаская най-любезно — продължи фермерът по-спокойно — и да облека бурните си чувства в изящна форма. Но нямам нито сили, ни търпение да науча тези неща. Тъй безумно искам да станете моя жена, че за нищо друго не мога да мисля. И сигурно нямаше да ви направя предложение, ако не ми бяхте дали надежда.

„Отново тази шега за Валентинов ден! Ах, тази картичка!“ — помисли си тя, но не продума нищо.

— Ако можете да ме обикнете, отговорете „да“. Ако не можете — не казвайте „не“!

— Мистър Болдуд, много е неудобно, но трябва да ви уверя, че съм изненадана и просто не зная как да ви отговоря, за да не си съставите погрешно мнение за мен. Мога да ви открия единствено това, което чувствам. Колкото и да ви уважавам, страхувам се, че ще трябва да ви откажа. Вие сте твърде уважаван и достоен човек и смятам, че няма да ви подхождам.

— Но, мис Евърдийн!

— Аз… аз… зная, че не трябваше да ви изпращам онази картичка. Простете ми, сър. Това беше лекомислена постъпка, която никоя уважаваща себе си жена не би трябвало да си позволява. Ако ми простите безразсъдството, обещавам никога…

— Не, не, не! Не го наричайте безразсъдство! Позволете да мисля, че това е нещо много по-сериозно, своего рода пророческа интуиция, предчувствие, че вие може би ще ме обикнете. Казвате, че сте го направила необмислено и това много ме измъчва — изобщо не съм разглеждал думите ви в такава светлина и дори самата мисъл за това е непоносима за мен. Ах, ако знаех само как да ви спечеля! Но аз не съм способен на това. Мога само да ви питам съгласна ли сте да бъдете моя. Ако не сте съгласна, ако не идвате по собствено желание при мен, тъй както аз при вас, тогава не мога нищо да кажа.

— Мистър Болдуд, аз не съм влюбена във вас, това мога да заявя със сигурност. — За първи път тя си позволи да се усмихне лекичко и проблесналите през тънко очертаните устни бели зъби навеждаха на мисълта за нещо жестоко, което сякаш се притъпяваше от мекия поглед.

— Но все пак ще си помислите!… Вие сте толкова добра и снизходителна, нали ще си помислите? Може би ще се съгласите да се омъжите за мен! Опасявам се, че съм твърде стар, но вярвайте ми, аз ще се грижа за вас по-добре от който и да е мъж на вашата възраст. Ще ви пазя и почитам до последен дъх, повярвайте ми! Няма да имате никакви грижи, никакви домакински въпроси няма да ви притесняват и ще живеете съвсем спокойно. За кравите ще наемем човек — това мога да си позволя, — дори няма да се налага да ходите на пасбището, нито да мислите за сенокоса и да се безпокоите за времето, когато наближава жътвата. Аз доста съм свикнал с двуколката, още от времето, когато на нея се возеха родителите ми, но ако не я харесвате, ще я продам и ще ви купя кабриолет. Нямам думи да изразя колко сте ми скъпа, по-скъпа от всичко на света! Това никой не може да си го представи, един бог само знае колко много означавате за мен!

Сърцето на Батшеба беше младо и отзивчиво, то се изпълни с дълбоко съчувствие към този самотен човек, който говореше така безхитростно.

— Не! Моля ви, не казвайте нищо! Просто се измъчвам, че чувствата ви са толкова силни, а аз не мога да им отговоря. Мистър Болдуд, страхувам се, че ще ни видят. Хайде засега да оставим тази работа! Аз просто не мога да мисля свързано! Не очаквах предложението ви. Ах, колко съм лоша, причинила съм ви болка! — Тя беше смутена и уплашена от неговата страст.

— Тогава кажете, че не ми отказвате. Че не ми отказвате окончателно?

— Нищо не мога да направя. Не мога да ви отговоря.

— Ще възобновим ли този разговор?

— Да.

— Ще позволите ли да мисля за вас?

— Да, смятам, че ще можете да мислите за мен.

— И да се надявам, че ще получа ръката ви?

— Не! Не се надявайте! Да вървим.

— Утре ще дойда при вас.

— Не, моля ви! Дайте ми време.

— Добре, ще ви дам време. Ще почакам колкото искате — разгорещено и прочувствено обеща той. — Сега ми олекна малко.

— Не, не се радвайте, щом смятате, че това спокойствие и радост зависят от моето съгласие. Имайте търпение! Аз трябва да помисля.

— Ще чакам — каза той.

И тя тръгна. Болдуд остана с прикован в земята поглед, неподвижен, като човек, който не знае къде се намира. После реалността внезапно го прониза като болката от рана, която от вълнение не е била почувствана веднага. Той също закрачи.

20.
Затруднително положение — Точенето на ножиците — Караница

„Толкова е безкористен и добър, предлага ми всичко, което си пожелая“, размишляваше Батшеба.

Все пак, независимо от това какъв бе той наистина, добър или обратното, в случая фермерът Болдуд не прояви никаква доброта. Най-висшият стремеж на чистата любов не е великодушната щедрост, а утоляването на собствената жад.

Батшеба изобщо не беше влюбена в Болдуд и затова можеше съвсем спокойно да обмисли нещата. В околността много жени на нейно място, а дори и с по-високо положение от нейното, с радост биха приели и разгласили навсякъде такова предложение. От всички гледни точки — и на разсъдъка, и на сърцето нямаше по-добро нещо за една самотна млада жена, от това да се омъжи за такъв сериозен, заможен и уважаван мъж. Живее наблизо, приет е добре в обществото, а за личните му качества повече и не можеше да се желае. Батшеба умееше да потиска своите капризи и да се подчинява на доводите на разума и ако я блазнеше мисълта за брак, за което тя, откровено казано, изобщо не мислеше, то след трезва преценка сигурно не би отказала такова предложение. Ако бракът бе за нея цел, по-добър от Болдуд не би могла да намери: тя го уважаваше и даже го харесваше, но той не й беше нужен. Изглежда, обикновените мъже се женят, защото искат да обладават жените си, което без брак е невъзможно, а обикновените жени приемат и търпят мъжете си, защото за тях бракът е немислим без обладанието; и двете страни действат по един и същ начин, въпреки че преследват съвършено различни цели. Но за нашата героиня такава цел не съществуваше. Освен това Батшеба — сравнително отскоро пълновластна господарка на имение и къща — още не беше свикнала с новото си положение.

Но тя бе неспокойна и това говореше в нейна полза, защото в подобен случай много малко хора биха се разтревожили. Освен гореспоменатите причини, които превръщаше в разумни доводи, за да преодолее своята вътрешна съпротива, тя най-искрено смяташе, че след като сама е започнала тази игра, трябва честно да приеме последствията. Но все пак раздвоението оставаше. Тя признаваше, че ще бъде непочтено, ако не се омъжи за Болдуд, но същевременно си повтаряше, че е по-добре да умре, нежели да приеме предложението му.

Батшеба беше импулсивна натура, но умееше да приема трезво нещата. По ум Елизабет, а по дух Мария Стюарт, тя често извършваше някои наистина безразсъдни постъпки, но много предпазливо. Разсъжденията й в повечето случаи бяха прекрасни силогизми; за съжаление винаги си оставаха само разсъждения. Тя рядко стигаше до грешни заключения; но за зла чест те именно най-често се превръщаха в дела.

На другия ден след обяснението на Болдуд тя видя в градината Габриел Оук, който точеше ножиците за стригането на овцете. От всички дворове в селото се чуваше скърцането и съскането на точилата като в голяма оръжейна работилница, подготвяща оръжия за военен поход. В часовете на приготовление мирът и войната се побратимяват — градинските ножове, сърповете, косите и ножиците също като сабите, щиковете и пиките трябва да бъдат наточени и заострени.

Кайни Бол въртеше ръчката на точилото и главата му се поклащаше нагоре-надолу с всяко завъртане на колелото. Оук беше приведен леко напред, за да може по-здраво да държи ножиците, и присвил очи, критично стискаше устни — в тази поза той напомняше Ерос, който точи своите стрели.

Приближи се господарката му, погледа минута-две и каза:

— Кайни, изтичай до долната ливада и доведи червената кобила. Аз ще въртя точилото. Искам да говоря с вас, Габриел.

Кайни хукна, а Батшеба хвана ръчката. Габриел я погледна страшно изненадан и веднага сведе безучастен поглед. Батшеба въртеше точилото, а той натискаше ножиците.

Особеното движение при въртенето на колелото има удивителната способност да притъпява съзнанието. Това е своего рода смекчено Иксионово наказание[1], което съставя една доста мрачна глава в историята на затворите. Мозъкът се размътва, главата натежава, центърът на тежестта постепенно се измества и се установява като оловна буца някъде между очите и темето. След двадесет-тридесет завъртания Батшеба усети тези неприятни симптоми.

— Габриел, хайде повъртете вие, а аз ще държа ножиците — каза тя. — Замая ми се главата и не мога да говоря.

Габриел започна да върти точилото. Батшеба заговори, отначало малко несвързано, може би защото трябваше да придържа и насочва ножиците, за което се изискваше известен опит.

— Исках да ви попитам дали вчера хората обсъждаха отделянето ми с мистър Болдуд, когато отидохме зад острицата?

— Да — отвърна Габриел. — Не държите правилно ножиците, мис. Знаех си, че няма да можете веднага. Ето така трябва. — Той пусна дръжката, обви двете й ръце със своите (както правим, когато учим дете да пише) и заедно с нея хвана ножиците. — Ето така накланяйте острието. — И той доста дълго държа ножиците заедно с ръцете й, давайки своите наставления.

— Достатъчно! — извика Батшеба. — Пуснете ръцете ми! Не обичам да ми държат ръцете. Въртете колелото.

Габриел съвсем спокойно пусна ръцете й, хвана дръжката и започна да върти. Точенето продължи.

— Не им ли се стори малко странно? — попита тя.

— Странно не е точната дума, мис.

— Какво говореха?

— Казваха, че името на фермера Болдуд и вашето сигурно ще бъдат съобщени в църквата още преди края на годината.

— Тъй си и помислих, когато ги видях! Такова нещо няма да има! По-голяма глупост от тази не съм чувала. Искам вие да я опровергаете, затова дойдох.

Габриел гледаше недоверчиво и тъжно, но все пак и донякъде облекчено.

— Те сигурно са чули разговора ни — продължи тя.

— Това е невъзможно, Батшеба! — възкликна Оук, спря да върти и я загледа изумено.

— Искате да кажете, мис Евърдийн — с достойнство го поправи тя.

— Обаче ако мистър Болдуд наистина е говорил за женитба, аз няма да взема да дърдоря небивалици и да твърдя обратното, за да ви угодя. Достатъчно се старах, но нищо не излезе от това.

Батшеба го гледаше с широко отворени, недоумяващи очи. Тя не знаеше да го съжалява ли за неговата несподелена любов, или да му се сърди за това, че я е преодолял — думите му звучаха двусмислено.

— Исках само да им кажете, че това не е вярно и аз не смятам да се омъжвам за него — неуверено прошепна тя.

— Щом искате, ще им кажа, мис Евърдийн. А мога дори да им съобщя моето мнение по този въпрос.

— Не се и съмнявам. Но вашето мнение въобще не ме интересува.

— Вярвам ви — с болка каза Габриел и гласът му, съпровождан от равномерния ход на точилото, се надигаше и снижаваше в зависимост от това дали той се привеждаше, или изправяше при въртенето на дръжката, а очите му бяха сведени, забодени в един отронен лист.

Когато Батшеба действаше прибързано, тя често постъпваше неразумно, но нали човек невинаги може да изчаква и тогава да прояви благоразумие? А трябва да добавим, че тя много рядко изчакваше. По онова време единственото мнение, което тя ценеше повече от своето, беше това на Габриел Оук. Неговата прямота и честност внушаваха абсолютно доверие. Батшеба въобще не се съмняваше, че ако заговори за каквото и да е, дори за любовта си към друг човек или за женитба с него, от Габриел ще чуе едно наистина безпристрастно мнение. Тоя бе напълно убеден в безнадеждността на собствената си любов, но не бе способен да каже същото и за друг мъж. Това е най-стоическата добродетел на влюбения, а отсъствието й — най-простимият му грях. Тя прекрасно разбираше, че за него този разговор е мъчителен, но го започна, защото знаеше, че той ще отговори честно. Егоизмът е присъщ на някои очарователни жени. Извиняваше я само това, че нямаше друг, комуто да се довери.

— И така, какво мислите за моето поведение? — тихо попита тя.

— Според мен то е недостойно за всяка разсъдителна, скромна и порядъчна жена.

Мигновено лицето на Батшеба пламна в гневна червенина, напомняща за огнените багри на залезите в пейзажите на Денби[2]. Но тя потисна възмущението си и от това лицето й застина в още по-красноречив израз.

И в този момент Габриел направи грешка.

— Може би това грубо порицание не ви е приятно. И аз чувствам, че е неучтиво, но мисля, че е за ваше добро.

— Напротив! — саркастично отвърна тя. — Моето мнение за вас е толкова лошо, че вашите оскърбления ми звучат като похвали!

— Много ми е приятно, че не се засегнахте, защото аз ви отговорих честно и напълно сериозно.

— Разбирам. Но за съжаление, когато се опитвате да бъдете строг и разумен, вие ставате забавен, а когато искате да избегнете сериозността, понякога казвате някоя смислена дума.

Това беше жестоко, но Батшеба вече явно бе ядосана, а Габриел, който виждаше, че тя кипи, се мъчеше да се държи съвсем спокойно. Той премълча. Тогава тя просто избухна:

— Мога ли да попитам какво точно в моето поведение ви се вижда недостойно? Сигурно това, че отказах да се омъжа за вас?

— Грешите — тихо отвърна Габриел. — Аз отдавна вече престанах да мисля за това.

— А предполагам и да го желаете? — злорадо добави тя и беше очевидно, че очаква от него решително „не“.

Независимо от чувствата си Габриел невъзмутимо повтори думите й:

— И да го желая.

Към една жена можем да се отнасяме с язвителност, която й е приятна, и с грубост, която не й се струва оскърбителна. Батшеба можеше да изтърпи от Габриел и най-тежките обвинения в лекомислие, ако същевременно той би признал, че я обича; несдържаността на несподелените чувства е поносима дори и да ви ругаят и проклинат — към обидата се прибавя чувство за тържество, а в жестоките упреци усещате нежна загриженост. Това очакваше Батшеба и се излъга. Но да слушаш укори и поучения от човек, който те приема в студената светлина на чистия разум, защото у него не са останали никакви илюзии относно теб, това е непоносимо. Ала Габриел още не беше свършил. Той продължи развълнувано:

— Ако питате за мнението ми, мисля, че постъпихте много лошо, като започнахте да си правите шеги, просто така, колкото да мине времето, с човек като мистър Болдуд. Да заблудите човек, към когото не изпитвате никакви чувства, това съвсем не е похвална постъпка. Мис Евърдийн, ако вие изпитвахте сериозни чувства към него, все пак можехте да намерите начин да му загатнете това с мило и ласкаво отношение, а не като му изпращате картичка за Валентинов ден.

Батшеба остави ножиците.

— На никой мъж не позволявам да критикува постъпки, които са си лично мои! — извика тя. — Дори и само за минутка. Ако обичате, в края на седмицата напуснете фермата.

За Батшеба беше характерна една особеност: ако я овладяваха лоши и низки чувства, трепереше долната й устна; когато я обхващаше благородно вълнение, трепереше горната. Сега трепереше долната й устна.

— Добре — спокойно заяви Габриел. Мъчително бе за него да скъсва прекрасната нишка, която ги свързваше, но в края на краищата той не беше прикован към нея с вериги. — Дори ще бъде по-добре, ако тръгна веднага — добави той.

— Отивайте си веднага, за бога! — извика тя и очите й блеснаха, но все пак избягваше да среща погледа му. — Не искам да ви виждам повече!

— Прекрасно, мис Евърдийн. Така и ще направя.

И като взе ножиците си, той се отдалечи от нея спокойно и с достойнство, както Моисей от фараоновия гняв.

[1] Иксион, царят на лапитите в Тесалия, се опитал да прелъсти Хера и затова бил привързан към едно вечно въртящо се колело (според много версии на мита, огнено) в подземното царство. Харди уподобява това наказание с работата на каторжниците, които задвижвали машините с крака. ↑

[2] Френсис Денби (1793–1861) и или неговият син, Джеймс Денби — популярни английски пейзажисти, които рисували изгреви и залези. ↑

21.
Нещастие с овцете — Бележката

На другия ден след като Габриел остави уедърбърското стадо, старите работници Джоузеф Пуъграс, Метю Мун, Фрей и още няколко души тичешком нахълтаха в къщата на господарката на Горната ферма.

— Какво има? — попита Батшеба. Тя престана да опъва тясната ръкавица, което, изглежда, изискваше големи усилия, защото беше стиснала алените си устни; отиваше на черква.

— Шестдесет! — извика задъхан Джоузеф Пуъграс.

— Седемдесет! — прибави Мун.

— Петдесет и девет! — поправи го мъжът на Сюзан Тол.

— … Овце се измъкнаха от кошарата — каза Фрей.

— И влязоха в ливадата с младата детелина — подхвана Тол.

— … Младата детелина! — рече Мун.

— … Детелина! — изпъшка Джоузеф Пуъграс.

— Те се подуват и ще се пукнат — поясни Хенери Фрей.

— Ще се пукнат! — потвърди Джоузеф.

— Всичките ще умрат, ако не ги изкараме оттам. И ако после не ги церим — каза Тол.

От огорчение цялото лице на Джоузеф се сбръчка и намръщи. Силното отчаяние набразди лицето на Фрей с хоризонтални и вертикални гънки като пречките на градинска решетка. Долната челюст на Метю увисна, а очите му заподскачаха насам-натам, сякаш мускулите отвътре ги дърпаха.

— Да — подхвана наново Джоузеф, — седя си в къщи, току-що бях взел Библията да намеря Послание до Ефесяните и си казвам: в това пусто ’вангелие нищо няма, само Коринтяни и Солуняни. По едно време гледам, иде Хенери и вика: „Джоузеф, овцете пасоха детелина и ще се пукнат.“

При Батшеба в такива случаи мисълта мигновено се превръщаше в думи, а думите във вик. Пък и тя още не беше се успокоила, откакто Габриел със забележките си я бе вбесил.

— Достатъчно, достатъчно! Престанете, глупаци такива! — извика тя, захвърли чадърчето и молитвеника в антрето и хукна навън. — Идват при мен, вместо веднага да ги изгонят от детелината! Дръвници!

Очите й потъмняха и заблестяха. Красотата на Батшеба беше по-скоро демонична, отколкото ангелска. Най-прекрасна изглеждаше тя, когато бе ядосана, а сега ефектът се засилваше от разкошната кадифена рокля, току-що натъкмена пред огледалото.

Всички мъже затичаха вкупом след нея към ливадата с детелината. По средата на пътя Джоузеф се отпусна изнемощял на земята, като човек, съсипан от живота, който от ден на ден става все по-непоносим. Другите, както винаги въодушевени от нейното присъствие, се пръснаха из ливадата и заобиколиха овцете. Повечето от пострадалите животни лежаха в детелината и нищо не можеше да ги накара да се размърдат. След две-три минути изпопадаха още няколко от тях, в същото тежко и безпомощно състояние като другите.

Сърцето на Батшеба се късаше от мъка, когато гледаше как най-хубавите овце от стадото й се търкаляха потръпващи —

„… подути и натъпкани с отрова.“[1]

Пяна изби по устата на много от тях, те задишаха учестено и на пресекулки, коремите им се подуха застрашително.

— Ох, какво да правя, какво да правя?! — безпомощно занарежда Батшеба. — Колко са нещастни тези овце! Винаги им се случва нещо! Не съм виждала стадо, на което в продължение на една година да не се случи нещо лошо.

— Има само един начин да ги спасим — каза Тол.

— Какъв начин? Какъв? Казвай по-бързо!

— Трябва да се мушнат с един такъв ’струмент…

— Ти можеш ли да го направиш? Или аз?

— Не, мем. Не можем — нито ние, нито вие. Коремът на овцата трябва да се прободе точно в едно местенце. Ако боднете само инч по-вляво или по-вдясно, овчицата умира. Дори не всички пастири знаят как се прави.

— Значи така ще си умрат! — отчаяно промълви тя.

— Само един човек може да го стори — каза току-що приближилият се Джоузеф. — Ако беше тук, щеше да изцери всичките овце.

— Кой е той? Доведете го!

— Пастирът Оук — рече Метю. — Той всичко умее.

— Вярно, така е — потвърди Джоузеф.

— Така си е, само той може — съгласи се Лейбан Тол.

— Как се осмелявате да споменавате в мое присъствие името на този човек? — ядосано рече тя. — Ако искате да останете на работа при мен, повече да не чувам името му. Ах! — добави тя и просия. — Фермерът Болдуд сигурно ще знае как!

— О, не, мем — каза Метю. — Наскоро две от неговите отбрани овце бяха пасли фий и с тях стана същото. Той изпрати човек на кон да вика Габриел. Пастирът отиде и спаси овцете. Фермерът Болдуд има такова нещо. То е кух шиш с остра игла вътре. Нали, Джоузеф?

— Да, кух шиш — потвърди Джоузеф. — Така си е.

— Туйто. Това е ’струментът — замислено промърмори Хенери Фрей с ориенталска невъзмутимост, като че ли неумолимият бяг на времето съвсем не го тревожеше.

— Тогава — избухна Батшеба — не стойте тук да ми повтаряте „да“ и „туй-то“! Веднага намерете някой да спаси овцете!

Объркани, те се разпръснаха в различни посоки да намерят някой, но кого — и те не знаеха. След минута-две всички изчезнаха през вратата и тя остана сама с умиращите животни. След малко повтори твърдо:

— Никога! За нищо на света няма да го повикам!

Една от овцете се загърчи в ужасни спазми, изпъна се и подскочи високо във въздуха. Скокът бе изумителен. Овцата падна тежко и повече не мръдна.

Батшеба се приближи. Животното беше мъртво.

— О, какво да правя? Какво да правя? — изпъшка Батшеба и закърши ръце. — Няма да го викам! Няма!

Дори и най-енергичните възклицания, изразяващи твърдо решение, невинаги доказват истинската твърдост на взетото решение. Към него често прибягват, за да се уверят в намерението си, което съвсем не се нуждае от това, ако само по себе си е непоколебимо. Това „Няма!“ явно означаваше „Трябва!“

Тя последва своите работници и махна с ръка на един от тях. Това беше Лейбан.

— Къде живее Оук?

— В Гнездото, хей там отсреща, през дола.

— Вземи червената кобила, иди там и му кажи веднага да дойде. Кажи, че така съм заповядала.

Тол затича и след една-две минути беше на червената кобила, без седло, без юзди, хванал с две ръце въженцето на шията й вместо поводи. И бързо се смали надолу по хълма.

Батшеба и останалите го проследиха с поглед. Тол препускаше по пътечката покрай Шестнайсет акра, Овча поляна, Средно поле, Пущинака, Кеплов дол, мярна се като съвсем малка точица на моста и започна да се изкачва по отсрещния склон през Цветна лъка и Бели валог. Къщата, където временно беше отседнал Габриел, преди да напусне окончателно тези места, белееше на отсрещния хълм, заобиколена от сини ели. Батшеба крачеше напред-назад. Мъжете се върнаха на ливадата и започнаха да разтриват овцете, опитвайки се поне малко да облекчат мъките им. Но нищо не помагаше.

Батшеба продължаваше да крачи. Кобилата вече слизаше надолу по хълма и мъчително дългото изкачване трябваше да бъде повторено в обратен ред: Бели валог, Цветна лъка, Кеплов дол, Пущинака, Средно поле, Овча поляна и Шестнайсет акра. Батшеба се надяваше, че Лейбан е бил достатъчно съобразителен да даде кобилата на Оук, а той да се върне пеша. Ездачът се приближи. Това беше Тол.

— А, идиотска работа! — изпъшка Батшеба.

Габриел не се виждаше никакъв.

— Може би вече си е заминал! — каза тя.

Тол мина през вратата и скочи от кобилата с трагична физиономия, като Мортон след битката при Шрюсбъри.[2]

— Е? — попита Батшеба, която дори не допускаше, че устната й заповед може да не подейства.

— Той каза: „Който моли, не трябва да се големее“ — отвърна Лейбан.

— Какво? — яростно прошепна младата фермерка, широко отворила очи, задъхана от гняв. Джоузеф Пуъграс отстъпи няколко крачки и се скри зад плета.

— Казва, че няма да дойде, докато не го помолите любезно, като молителка.

— Охо-о! Това ли е неговият отговор? Къде е придобил такива маниери? Коя съм аз, та да си позволява той да се отнася така към мен? Значи трябва да се моля на човека, който сам ме е молил да го приема на работа?

Още една овца подскочи и падна мъртва. Мъжете стояха потиснати, като че ли не смееха да изкажат мнението си.

Батшеба се извърна насълзена — сама си беше виновна със своята гордост и опърничавост. Тя се разплака горчиво пред всички; вече не се опитваше да се покаже сдържана.

— На ваше място аз не бих плакал, мис — състрадателно каза Уилям Смолбъри. — Защо не го помолите по-меко? Обзалагам се, че тогава той ще дойде. Когато се отнесеш към него с добро, Гейб е разбран човек.

Батшеба преглътна огорчена и изтри очите си.

О, това е толкова злобно и жестоко от негова страна! — прошепна тя. — Той просто ме принуждава да го направя, против волята ми! По собствено желание никога не бих го молила. Тол, ела с мен.

След това неприсъщо за една солидна господарка признание тя влезе в къщата, последвана от Тол. Там седна и набързо написа една бележка, като от време на време изхлипваше, което след горчивите сълзи е може би положителен признак, както земята набъбва след проливен дъжд. Въпреки че бележката беше надраскана набързо, тонът й беше учтив. Батшеба я вдигна пред очите си и преди да я сгъне, добави най-долу:

„НЕ МЕ ИЗОСТАВЯЙТЕ, ГАБРИЕЛ!“

Сгъвайки записката, тя се изчерви леко и стисна устни, като че си забраняваше сега да мисли дали такъв ход е достоен за нея или не и отлагаше разсъжденията си дотогава, когато вече щеше да бъде късно за тях. Записката беше предадена на същия пратеник и Батшеба остана в къщи да чака отговор. Тя изживя мъчителен четвърт час, докато се върне пратеникът. Този път не смееше да гледа; облакътена на старото бюро, на което бе написала бележката, тя затвори очи с желанието да прогони от себе си и надеждата, и страха.

Обаче положението не беше безнадеждно. Габриел не се сърдеше; той прояви пълно безпристрастие въпреки високомерната й устна заповед. Подобна надменност би погубила не толкова красивата жена; и също тъй, подобна красота изкупваше една надменност с мяра.

Когато чу тропота на копита, тя излезе и вдигна очи. Между нея и небето мина ездач, който продължи към ливадата с овцете, скочи от кобилата и се обърна. Гледаше я Габриел. Това беше момент, когато очите и езикът на жената говорят съвършено различни неща. Батшеба го погледна с благодарност и каза:

— О, Габриел, как можахте да постъпите тъй нелюбезно с мен!

Нежен упрек вместо похвала за проявената отзивчивост — единственото, което той би могъл да прости.

Габриел промълви смутено нещо и хукна към овцете. А тя по очите му разбра коя фраза в бележката го е накарала да дойде. Батшеба го последва. Габриел вече беше сред прострените подути животни. Той бе хвърлил куртката си, запретнал ръкави и извадил от джоба си спасителния инструмент. Това беше малка тръбичка (така нареченият трокар), чиято вътрешна ос е подвижна игла. Овчарят започна да действа с умение и ловкост, които биха направили чест на всеки опитен хирург. Той опипваше левия хълбок на овцата, намираше нужната точка, пробиваше с иглата кожата и стомашната стена и бързо издърпваше иглата, без да изважда тръбичката. В нея газовете нахлуваха с такава сила, че биха загасили запалена свещ на другия й край.

Казват, че облекчението в първите минути след мъчението е истинско блаженство, а видът на клетите животни много ясно доказваше това. Четиридесет и девет операции бяха проведени успешно. Само веднъж, може би поради бързината, с която се налагаше да действа, или поради тежкото състояние на овцата иглата се отклони от правилната посока, пробивът се оказа неуспешен и нещастното животно веднага умря. Общо петдесет и седем овце бяха пасли детелина. Четири от тях бяха умрели, преди да дойде Габриел, а три се оправиха без операция.

Когато въодушевеният от любовта пастир свърши, Батшеба се приближи и го погледна в очите.

— Габриел, ще останете ли при мен? — попита тя и се усмихна подкупващо, без дори да затваря устни в очакване на отговора, защото знаеше, че те веднага ще се разтворят в нова усмивка.

— Ще остана — отвърна Габриел.

И тя пак му се усмихна.

[1] Милтън, „Лицидас“, 125. ↑

[2] Мортон, васал от свитата на граф Нортъмбърланд, съобщава на господаря си, че синът му Хотспър е убит в битката при Шрюсбъри (1403 г.). Още когато го вижда да идва, Нортъмбърланд казва:

О, челото на тоз човек вещае

като заглавен лист на скръбна книга,

трагични новини! Така изглежда

брегът, когато морската стихия

постави му печата на гнева си…

Шекспир, „Хенри IV“, Втора част, I,1. Превод Валери Петров. ↑

22.
Големият хамбар и стригачите

Често се случва мъжът да изпадне в безличие и апатия, защото не му достига душевна сила тогава, когато най-много има нужда от нея. А още по-често се случва същото, когато той прахосва тези душевни сили напразно, без полза за себе си (ако ги има). От известно време Габриел, за първи път след сполетялата го беда, си възвърна предишното независимо мислене и бодрост на духа — качества, които не водят много далеч, ако липсва сгоден случай за приложението им, но също и подходящият случай без тях не води доникъде. Тези качества сигурно щяха да помогнат на Габриел да се издигне при щастливо стечение на обстоятелствата. Но той си губеше времето около Батшеба Евърдийн, И ето, пролетният прилив се отдръпваше, без той да е отплувал, и наближаваше времето на нисък прилив, когато той би стоял заседнал.

Беше първи юни, в разгара на сезона за стригане на овцете; всичко наоколо растеше буйно и пищно, разцъфнало в ярки багри. Буйните жизнени сокове стремително нахлуваха във всяка тревичка, пора и стъбло. Божието присъствие бе явно тук, на село, а дяволът царуваше в града — над светските съблазни. Пухкавите реси на върбите, немирните къдрици на папратите, напомнящи владишки жезъл, квадратните главички на москатела, петнистият змийски лапас, досущ като апоплектичен светец в малахитова ниша, белоснежните горви, горските майки с дебели месести стъбла, омайничетата и мрачните камбанки с черни листенца — целият растителен свят около Уедърбъри в това плодоносно време излъчваше причудлива грация. Сред животинския свят се забелязваха преобразените фигури на старши стригача — Джан Коган; втория и третия надничар, които ходеха от ферма на ферма и затова не си струва да споменаваме имената им, четвъртия стригач — Хенери Фрей, петия — мъжа на Сюзан Тол, шестия — Джоузеф Пуъграс, младия Каини Бол — като помощник стригач, и Габриел Оук, който ръководеше всички. Никой от тях не беше облечен в нещо, заслужаващо да се назове дрехи. По-скоро бяха улучили нещо средно между индуските одежди на низшата и висшата каста. Опънатите им напрегнати черти, застиналата лицева гримаса свидетелстваха, че ги очаква важно дело този ден.

Стрижеха овцете в голямото помещение, което се наричаше Стригалният хамбар и по архитектурно разположение приличаше на църква с притвор. Хамбарът не само повтаряше формата на съседната църква, но й съперничеше в старост. Говореше се, че е единствената оцеляла от множество постройки край някогашен манастир, но не се знаеше със сигурност: не бяха останали никакви други следи. Просторните ходници от двете страни на постройката, достатъчно високи, за да влязат и най-големите каруци, натоварени догоре със снопи, се съединяваха с широки, мощни и строги каменни арки; от тяхната простота лъхаше величието, което толкова често липсва на други, много по-богато украсени здания. Укрепеният с дъги и диагонали тъмен, сумрачен свод от скъпо кестеново дърво, с огромни напречни греди, се отличаваше със строги, благородни линии, които много рядко могат да се срещнат в повечето днешни църкви. Подпори с широк разкрач подсилваха двете странични стени, а хвърлените тъмни сенки се прорязваха от светлината, падаща от прозорците със заострени сводове, които с пропорциите си служеха и на красотата, и на доброто проветряване.

Този хамбар открай време изпълняваше едно и също предназначение, което едва ли може да се каже за много замъци и църкви, близки по стил с него и също така стари. За разлика от тези типични за Средновековието паметници старият хамбар въплъщаваше в себе си традиция, запазила се непокътната от въздействието на времето до наши дни и с това ги превъзхождаше. Тук поне замисълът на старите строители съвпадаше със схващането на съвременните хора. Изправен пред тази вехта, посивяла и накърнена от стихиите постройка, човек я виждаше как още служи. Представяйки си нейната история, той удовлетворен установяваше, че тя е служила много векове и бе обхванат от гордост, дори почти признателност заради дълговечността на създалата я строителна мисъл. Четири столетия не бяха успели да докажат, че хамбарът е издигнат погрешка, не бяха внушили неприязън към предназначението му, нито бяха предизвикали някаква реакция, която би могла да го разруши, и този факт придаваше на непретенциозното сиво творение на древните умове спокойствие, дори величие, които даже при наличието на лишна любознателност обикновено не усещаш при срещите с църковните му или войскови събратя. Тук Средновековието и Съвременността бяха намерили допирна точка. Прозорците със заострени сводове, проядените от времето каменни куполи и арки, посоката на главните трегери, матираните, старателно обработени кестенови греди и мертеци не внушаваха мисълта за отмряло фортификационно изкуство, нито за отживял времето си религиозен култ. Укрепването и спасението на плътта посредством хлеб насущний все още са наука, култ, стремеж.

Днес огромните странични врати бяха широко разтворени към слънцето и благодатната му светлина падаше върху дървения харман в средата на хамбара, където работеха стригачите. Дебелата дъбова настилка, потъмняла от времето и излъскана от бухалките на множество поколения труженици, беше необикновено гладка, с великолепен богат оттенък, като паркета на парадна зала в някой замък от елизабетинската епоха. Стригачите работеха коленичили, а слънчевите лъчи падаха косо върху избелелите им ризи, загорелите ръце и проблясващите ножици, които при всяко движение хвърляха отблясъци, достатъчни да ослепят човек с по-слабо зрение. Под ножиците лежеше задъханата пленница-овца. Колкото повече нейната уплаха нарастваше и преминаваше в ужас, дишането й се учестяваше, а тя неуловимо тръпнеше като омарата навън.

Тази картина от наши дни в рамка отпреди четиристотин години не създаваше впечатление за рязък контраст между древност и съвремие, който неволно би могъл да бъде внушен от такова разстояние във времето.

В сравнение с градовете Уедърбъри си оставаше непроменено. Това, което гражданинът смята за „тогава“, за селянина означава „сега“. За Лондон двадесет-тридесет отминали години е „едно време“, за Париж годините са десет или пет; в Уедърбъри шестдесет или осемдесет години не променят почти нищо. За петдесет години само леко се изменя кройката на ботушите или съвсем незначително — бродерията на работните блузи. Десет поколения не успяват да променят изговора дори на една-единствена фраза. В тези затънтени Уесекски места древните времена — според минаващите оттук делови хора — биват наричани просто стари, старите времена тук са настояще, а настоящето за тукашните хора е бъдеще.

И тъй, хамбарът и стригачите бяха в пълна хармония.

Просторните странични крила на сградата, които в църквата съответстват на нартиката и олтара, бяха отделени с плетове и зад тях бяха стълпени овце. В единия ъгъл, между преградата и стената имаше малка клетка, където по всяко време очакваха три-четири готови овце, които стригачите вземаха, без да губят време и да се откъсват от работата си. По-навътре, в сумрака, се очертаваха потъналите в светлокафявата сянка фигури на трите жени — Мериан Мъни, Темперанс и Соубърнес Милър, които усукваха въжета от вълна и връзваха с тях остриганите руна. Как да е им помагаше старият пивовар, който след завършването на пивоварния сезон (от октомври до април), предлагаше услугите си по околните ферми.

Батшеба внимателно наблюдаваше отстрани както стригачите по невнимание да не наранят животните, така и ножиците да минават съвсем ниско. Габриел, когото нейният бляскащ поглед привличаше, както светлината пеперудата, шареше насам-натам и се връщаше отново при нея; той не беше постоянно зает със стригането, а само от време на време помагаше на другите и вадеше от клетката овце за стригане. Сега той загребваше от бъчвата в ъгъла сайдер и поднасяше на работниците пълна халба заедно с филии хляб и парчета сирене.

Строгата Батшеба напомни на един от тях да стриже по-внимателно, скара се на момчето-помощник, че бе пуснало една стригана овца в стадото, без да й постави клеймо, и се върна при Габриел, който остави закуската си, придърпа една изплашена овца и с ловко движение на ръката я обърна по гръб. Той острига дългото руно около главата, оголи шията, а в това време господарката му го наблюдаваше мълчаливо.

— Тя се изчервява от обида — прошепна Батшеба, когато видя, че червенината залива шията и гърдите на овцата, оголени под звънко потракващата ножица. Много салонни красавици биха завидели на тази нежна руменина, а такова мигновено и естествено изчервяване сигурно би разкрасило всяка жена.

Сърцето на бедния Габриел се разтапяше от радост — тя е тук, до него, очите й с интерес следят умелите му ръце с ножицата, която сякаш всеки миг може да нарани плътта на овцата, но никога не прави това. Също като Гилденстерн той беше щастлив, понеже не беше много щастлив.[1] Нямаше желание да говори; достатъчно беше, че той и прекрасната му дама образуваха цяло, сами, отделени от целия останал свят.

И тъй, говореше предимно тя. Има думи, които не казват нищо, така бърбореше сега Батшеба; а има мълчание, което казва много — такова бе мълчанието на Габриел. Преизпълнен със скрито, тревожно блаженство, той продължаваше работата си, като обръщаше постепенно овцата, придържаше главата й с коляно и потракваше бързо с ножицата, свали вълната от шията, от единия хълбок, после от другия, продължи с гърба и завърши с опашката.

— Чудесно! — отбеляза Батшеба, когато ножицата клъцна за последен път. — И много бързо!

— За колко минути, мис? — попита Габриел, изтривайки потта от челото си.

— Двадесет и три минути, откакто отрязахте първата къдрица на челото. За първи път виждам някой да го прави за по-малко от половин час.

Гладката чиста овца се надигна от руното си, както Афродита от морската пяна, учудена и смутена без привичното си одеяние, което лежеше на пода като пухкав облак; меката вълна непосредствено до кожата скривана досега, беше снежнобяла, без никакво петънце.

— Каин Бол!

— Да, мистър Оук, тук съм!

Каини притича с гърненцето катран. Буквите „Б. Е.“ се отпечатаха върху оголената кожа и бедната глупава овчица, разтреперана и задъхана, подскочи през дъската и се смеси със стадото стригани овце. Дойде Мериан, събра отхвръкналите къдрици, хвърли ги в купа вълна, нави го целия и го отнесе в дъното на хамбара — три и половина фунта чиста топлина, без примес, щеше да донесе радост в зимните дни на далечните непознати хора, които никога нямаше да разберат колко неизразимо приятна е вълната в такова състояние, току-що остригана и чиста, когато не е изсъхнала, втвърдена и измита и в нея все още са живи подхранващите мазни сокове, преди да се е превърнала в някакъв търговски вид „вълна“, която в сравнение с току-що остриганото руно е като разреденото мляко пред сметаната.

Но жестоката съдба не позволи на Габриел спокойно да се радва на щастието си тази сутрин. Старите майки, овните и двегодишните майки вече бяха остригани. Дойде ред на стриганите за първи път миналата година овце и на младите, още нестригани нито веднъж. Той се готвеше отново да пристъпи към действие с надеждата, че Батшеба ще стои до него и ще засича по часовник умелата му работа, когато неочаквано го прекъсна едно горчиво разочарование — в другия край на хамбара се появи фермерът Болдуд. Като че ли никой не забеляза неговото влизане, но присъствието му беше несъмнено. Болдуд винаги внасяше със себе си някаква особена атмосфера, която всички околни веднага усещаха. Разговорите, този миг полувъзпирани от присъствието на Батшеба, веднага секнаха.

Болдуд пресече хамбара и отиде при Батшеба, която се обърна и го поздрави най-непринудено. Той заговори с нея тихо и тя инстинктивно снижи глас, отначало леко, а после започна да говори съвсем тихо, като него. На Батшеба никак не й се щеше всички наоколо да мислят, че тя има някакъв таен разговор с него; но в тази възраст жените са толкова възприемчиви, че неволно се поддават на влиянието на силния пол и възприемат не само речника на мъжете, на което ежедневно сме свидетели, но и в отсенките на тон и настроение, когато влиянието е силно.

Габриел не чуваше за какво си говореха те, но колкото и да му се искаше да се приближи до тях, не би си го позволил, защото това не беше в неговия характер. Учтивият фермер протегна ръка на Батшеба, да й помогне да прескочи заграждащата дъска и да излезе навън, на ярката юнска слънчева светлина. Там, до стриганите овце, те продължиха разговора. За какво говореха? За овцете? Едва ли. Габриел смяташе (не без основание), че когато хората говорят спокойно за нещо, което се намира около тях, те неволно насочват поглед към обсъждания предмет. Но Батшеба скромно гледаше сламките пред себе си и това по-скоро навеждаше на мисълта, че тя е смутена, отколкото за някакъв делови разговор за овцете. Бузите й пламнаха, кръвта нахлу в нежната й кожа, после се отдръпна и нахлу отново. Габриел продължаваше да стриже, разстроен и потиснат.

Събеседницата му отиде някъде и Болдуд, останал сам, се разхожда напред-назад четвърт час. После тя се появи в новия си зелен ездитен костюм, който я обгръщаше така плътно до талията, както кожицата обвива плода. Младият Боб Коган водеше кобилата й. Болдуд отвърза своя кон, който стоеше до дървото.

Габриел просто нямаше сили да откъсне очи от тях, но тъй като продължаваше да стриже, неволно нарани с ножицата корема на овцата. Животното подскочи; Батшеба веднага се обърна и видя кръвта.

— О, Габриел! — извика тя сурово и остро. — Вие винаги толкова внимателно наглеждате другите, а сега вижте какво направихте!

Всеки би казал, че забележката не е особено строга и обидна, но Габриел — който знаеше, че Батшеба много добре разбира причината за нараняването на бедната овчица, защото тя самата го бе ранила на много по-чувствително място — се почувства огорчен от нейните думи и това нерадостно чувство съвсем не се облекчаваше от несекващото унижение, породено от съзнанието за собственото му обществено положение, сравнено с това на Батшеба и Болдуд. Но твърдото решение да увери себе си, че вече не изпитва към нея никакви нежни чувства, и този път му помогна да скрие болката си.

— Шишето! — извика той невъзмутимо.

Кайни Бол веднага притича с бутилката, намазаха раната и стригането продължи.

Болдуд внимателно помогна на Батшеба да възседне кобилата и преди да тръгнат, тя отново се обърна към Оук с познатото властно и нетърпимо високомерие.

— Отивам да видя Лестърките[2] на мистър Болдуд. Вие ще ме заместите тук и ще наглеждате хората да работят внимателно.

Те извърнаха конете и потеглиха в тръс.

Сериозното увлечение на Болдуд предизвикваше жив интерес и съчувствие сред всички, които го познаваха, но той толкова години беше пример на чудесно преживяващ и така заклет ерген, че сега падението му като че ли се превърна в свидетелство против самия него, както в случая със Сент Джон Лонг[3], който умрял от туберкулоза, доказвайки, че тази болест не е смъртоносна.

— Обулчихме го и него — отбеляза Темперанс Милър, изпращайки ги с поглед.

— Натам отива — потвърди Коган, който продължаваше да стриже, без да вдига глава.

— Що да бие път за сгледа, като има у съседа — обади се Лейбан Тол, обръщайки овцата.

Хенери Фрей огледа всички с тъжен поглед и бавно продума:

— Не мога да разбера защо й трябва на такава девойка да се жени, като и без това си е съвсем оправна и сама може да си гледа фермата. Тя няма да е домошарка. Ама нали е работата тя да е, а не друга! Е, ’квото щат, това да правят, а то инак ще горят две къщи.

Обикновено решителни натури като Батшеба предизвикват неодобрението на хора като Хенери Фрей. Най-големият й недостатък беше, че тя много рязко изразяваше своето недоволство, но недостатъчно явно показваше одобрението си. И тъй както съдим за цвета на предметите не по погълнатите, а по отразените лъчи, така и мнението ни за хората се определя по-скоро от лошите им качества, вместо от добрите.

Хенери продължи по-благосклонно:

— Аз веднъж рекох да й кажа туй-онуй, ама колко може стара кримка като мен да дава ум на такова оперено като нея. Всички ме знаете ’къв мъж съм, като ме ядосат — никому не цепя басма!

— Знаем, знаем, Хенери.

— Та викам й: „Мис Евърдийн, у вас се освободи едно място, а кадърни хора да вършат работа има; ама инатът — какво ти инат, инат не рекох, — ама злобата на опърничавия сой (всичко женско, де) не им дава да прогледнат.“ Добре й го рекох, а?

— Па добре е!

— Тъй! Намислил си бях да й го река, та ако ще да пукна и без време да ида в спасението. Като реша нещо, такъв съм си — нищо не може да ме раздума.

— Това е то мъж! От Сатаната по-горд!

— Нали видите хитрината? Пуснах й мухата да стана управител; ама тъй я подхванах, че тя не разбра накъде бия, та доде се усети, аз да съм си опекъл вече работата. Тъй го бях скроил!… Но като е рекла да се жени! Може да й е дошло времето. Оня ден, като къпехме овцете, фермерът Болдуд май си я целуна зад острицата.

— Това е лъжа! — намеси се Габриел.

— А ти отде знаеш, съседе Оук? — добродушно попита Хенери.

— Знам, защото тя сама ми каза какво е станало — каза Габриел с фарисейско големство над ближния.

— Ти си имаш право да й вярваш — ехидно отбеляза Хенери, — имаш си право! Но аз гледам другояче на нещата. То да си управител много акъл се не иска, но все таки човек трябва малко-много да разбира от тая работа. А мене ми е да си гледам живота. Ясно е, нали, съседи. Уж просто приказвам, пък някои глави не го разбират!

— Ми как, Хенери, разбираме те.

— Та такива ми ти работи, хора — лашкат ме насам-натам, все едно че пет пари не чиня! Като дрипа ме подритват! Ама аз още не съм изкуфял! Пипето ми сече, и как още! Дори ако кажете, мога да премеря ум с един пастир, знаете го кой е. Ами да! Ама няма смисъл. Тц!

— Като дрипа, казваш, а? — сърдито се намеси пивоварят. — Ти да не си толкоз стар бе, та се перчиш. Ти въобще не си стар! Щом още имаш зъби, не си стар. Ти беше още сукалче, а аз откога бях женен! Какво са шейсе години, като има хора на осемдесе и отгоре? Намерил с какво да се хвали!

В Уедърбъри всички знаеха, че за да умирят пивоваря, трябва веднага да прекратят всички спорове.

— Ами да! Какво се пери! — подхвана Джан Коган. — А нали всички знаем, пивоварю, че си много, много стар, кой ще седне да отрича?

— Никой — потвърди Джоузеф Пуъграс. — Ти си ни дълголетен старец — всички ти се чудим и ти се радваме!

— Аха! А кога бях млад и юнак, всички, дето ме знаеха, все ме обичаха и тачеха — продължи пивоварят.

— Дума да няма, пивоварю. Обичали са те, я!

Приведеният побелял старец най-сетне се успокои, а също и Хенери Фрей. За да укрепи мира, Мериан се опита да разсмее всички; мургава, в избеляла груба дреха на ръждиви петна, сега тя напомняше меката тонална гама от картините на Никола Пусен.

— Да знаете някой гърбав или крив, да ме вземе мен, горкана — занарежда тя. — На тия години къде вече да избирам! Ма я да се намери мъж да ме поиска, ще му се зарадвам като на бира и мезе!

Коган веднага я успокои с подходящ отговор. Оук продължи да стриже и не пророни нито дума. Горчивото чувство го завладя и прогони покоя му. Батшеба бе подсказала, че смята да го въздигне над останалите за управител, от какъвто фермата много се нуждаеше. А тази възможност бе примамлива за Оук не заради облагите, а защото би го приближила до нея, възлюблената, която още не бе свързана с друг. Всичките му представи за нея се замъглиха и объркаха. Това с Болдуд съвсем не е било кокетиране, а с него, Оук, тя си е играла, подигравала се е, престорила се е, че онази картичка е шега. Той бе дълбоко убеден, че тези неуки простодушни хорица са прави в предсказанията си и Батшеба ще приеме предложението на Болдуд. Габриел вече бе във възрастта, когато четенето на Библията престава да бъде неприятно задължение, от което инстинктивно се отдръпва всяко момче; напоследък той често я разгръщаше и сега си спомни думите: „И намерих, че по-горчива от смъртта е жената, защото тя е мрежа, сърцето й — примка!“[4] но това бе само възклик; след морска буря — пяната. Наспроти всичко, той боготвореше Батшеба.

— Тая вечер ще пируваме по царски — прекъсна мислите му Каин Бол. — Заранта видях как бъркаха едни ми ти пудинги във ведрата. Мас слагаха, парчета колко палеца ти, мистър Оук! Досега не бях виждал такива хубави парчета мас — преди слагаха парченца колко бобчета. А на огъня вреше един голям черен котел на крака, ма не можах да видя вътре какво има.

— Нарязаха и две крини ябълки за щрудел — добави Мериан.

— Е, вярвам, ще мога да им отдам чест на тия неща — подхвърли Джоузеф Пуъграс и апетитно примлясна в това време. — Хапни си, пийни си, това е то животът! Радостта МУ — евангелието на стомаха, и без него, да си кажем правилната, сме загубени.

[1] Шекспир, „Хамлет“, II, 2. На въпроса на Хамлет: „Приятели от детството, как живеем?“, Гилденстерн отговаря: „За щастие, умерено щастливи.“ Превод Валери Петров. ↑

[2] Порода белоглави овце, без рога, с дълга вълна. ↑

[3] Джон Сент Джон Лонг (1798 — 1834) — ирландски лекар-шарлатанин, станал много модерен в Лондон с лековете си за ревматизъм и туберкулоза. Когато се заразил от туберкулоза, отказал да се лекува със собствените си „лекарства“ и умрял. ↑

[4] Книга на Еклезиаста или Проповедника, VII, 26. ↑

23.
Вечерта — Второ обяснение

За вечеря на стригачите бе сложена трапеза на полянката пред къщата. Прекараха я през прозореца, така че фут-два от нея останаха вътре, в стаята — там седеше мис Евърдийн. По този начин за нея се осигуряваше почетно място, отделно от работниците.

Тази вечер Батшеба беше необикновено оживена Непокорните къдрици пищни тъмни коси подчертаваха живописно поруменелите бузи и алените устни. Тя явно очакваше някого и по нейно настояване мястото на другия край на масата бе оставено свободно, докато не започна вечерята. Но никой не идваше и господарката помоли Габриел да седне там, което той направи с най-голяма готовност.

В този момент на портата се появи Болдуд, който пресече полянката, отиде до прозореца при Батшеба и се извини за закъснението си: те явно имаха уговорка.

— Габриел — каза тя, — преместете се, ако обичате. На вашето място ще седне мистър Болдуд.

Той мълком се върна на мястото си.

Джентълменът-фермер беше облечен празнично с ново сако и бяла жилетка, което веднага биеше на очи, защото той обикновено носеше строг сив костюм. В душата му също беше празник и това се проявяваше с необичайна за него приказливост. И Батшеба се разприказва след идването му, макар и появата на неканения Пениуейс, бившия управител, когото бе прогонила за кражба, донейде да бе развалила настроението й.

След вечерята, без да чака покана, Коган поде:

Любимата загубих, ала не ме е грижа,

любимата загубих, ала не ме е грижа…

Ще си намеря друга, по-хубава съпруга;

любимата загубих, ала не ме е грижа.

Романсът бе изслушан и приет мълчаливо, съпроводен от замислено-одобрителни погледи, свидетелстващи, че тази любима песен в добре познатото изпълнение винаги се ползва с успех сред слушателите, и подобно на книгите на всепризнатите автори, които нямат нужда от вестникарски реклами, също не изисква похвали.

— Мистър Пуъграс, изпей ти нещо! — каза Коган.

— Аз доста си пийнах, пък и много не ме бива в тая работа — скромно отвърна Джоузеф в старанието си да остане незабелязан.

— Глупости! Как може да си толкова неблагодарен, Джоузеф? Не очаквах това от теб? — укорително извика Коган, преструвайки се на обиден. — А господарката те гледа, сякаш иска да каже: „Веднага запей, Джоузеф Пуъграс!“

— Прав си, тя наистина ме гледа и ща не ща, трябва да попея! Я вижте, съседи, дали това мое издайническо изчервяване не се е появило?

— Нищо ти няма, Джоузеф, изчервяване като изчервяване — успокои го Коган.

— Какво ли не правя, за да не се червя, като ме гледа хубавица! — стеснително призна Джоузеф. — Но то идва от само себе си и никак не мога да го спра.

— Хайде, Джоузеф, изпей твоята песен — подкани го от прозореца Батшеба.

— Добре, мем, щом няма накъде — отстъпчиво отвърна той. — Сърце не ми дава да ви откажа. Ще изпея една никаква баладия — сам си я съчиних.

— Браво! Давай! — викнаха сътрапезниците.

Така поощрен, Пуъграс запя с треперлив гласец и похвално усърдие някаква сантиментална песен за пламенна, високодобродетелна любов — мотивът се свеждаше до две ноти и певецът особено наблягаше на втората. Изпълнението на първия куплет има такъв успех, че Джоузеф веднага, без да си поеме дъх, премина към втория, но продължи успешно чак след няколко запъвания на първата строфа:

Пппосссях…

Пппосссях…

Посях любов, с любов пленен,

в омайна тръпка плаха,

в априлски, майски, юнски ден

и птиченца ми пяха.[1]

— Добре го извива — подхвърли Коган в края на куплета. — Особено ми се хареса: „и птиченца ми пяха“. Онова място, „посях любов“, така хубаво го накъдри, пустият му Джоузеф! А точно там, на „любов“, е много трудно за пеене, кога човек е пресипнал. Хайде, мастър Пуъграс, следващия куплет!

Но по време на третия куплет с младия Боб Коган се получи конфузно положение, в същност най-обикновено за едно момче — с тях винаги се случва нещо, когато възрастните са особено тържествено настроени: той с всички сили се опитваше да удържи смеха си, дори с тази цел напъха в гърлото си толкова покривка за маса, колкото докопа. И след като известно време стоя така, херметически запушен откъм устата, смехът избухна през носа му. Джоузеф го забеляза и страшно възмутен, веднага спря да пее. Коган тозчас плесна Боб.

— Продължавай, Джоузеф, продължавай. И не обръщай внимание на този калпазанин — каза той. — Баладията ти просто хваща за сърцето. Хайде, следващия куплет. Аз ще ти пригласям на височините, ако закъсаш:

Върбата плаче и тъжи, върбата клони вие…

Но певецът беше непреклонен. За лошото си държане Боб Коган беше изпъден да си върви и на масата отново се възцариха мир и веселие с помощта на Джейкъб Смолбъри, който подхвана една от онези безкрайни, изобилстващи с подробности балади, с които достопочтеният славен пияница Силен е услаждал слуха на младите пастири Хромис, Мнасил и другите безделници на времето си.[2]

Огненозлатистата светлина на залеза още сияеше, но сумракът вече се прокрадна; лъчите на заника едва докосваха земята, не се разстилаха по нея и не осветяваха заспалите равнини. Слънцето сякаш със сетно предсмъртно усилие се показа иззад дървото и запълзя надолу. Сгъстяващата се дрезгавина обви до пояса всички стригачи на масата, а главите и раменете им все още се радваха на дневната светлина, облени от равномерно златисто сияние, което сякаш не идваше отвън, а се излъчваше от тях самите.

Слънцето се скри в пелена от охра, а те седяха, пируваха и се веселяха като боговете в Омировото небе. Батшеба още седеше отвътре до прозореца, плетеше и от време на време поглеждаше към стъмняващата се поляна. Припадащият мрак се разстилаше все по-широко и накрая погълна всички около масата, но те още не смятаха да си тръгват.

Габриел изведнъж откри, че фермерът Болдуд е изчезнал от своето място на масата. Оук не разбра откога го нямаше; но очевидно той бе станал с настъпването на тъмата. Докато Габриел мислеше за това, Лиди донесе свещи в стаята и веселите езичета на техните пламъчета осветиха седналите около масата и потънаха в зелените сенки отзад. Фигурата на Батшеба, все още в същата поза, се очерта на прозореца и всички видяха, че Болдуд е в стаята, седнал до нея.

Един и същи въпрос беше на устата на всички: няма ли, преди да си тръгнат, мис Батшеба да им изпее с чудесния си глас „Водите край брега на Алън“.

Батшеба помисли малко, съгласи се и направи знак на Габриел, който жадуваше именно това — да бъде близо до нея.

— Носите ли флейтата? — шепнешком го попита тя.

— Да, мис.

— Тогава акомпанирайте ми.

Батшеба се изправи до прозореца, обърната към хората, осветявана отзад от свещите, а Габриел застана отдясно до нея, навън, до самия прозорец. Болдуд седеше в стаята, отляво до нея. Тя започна тихо, с треперещ глас, но скоро запя ясно, чисто и звънливо. Във връзка с разигралите се скоро след това събития много от присъстващите запомниха един от куплетите на песента, и то задълго.

Войнът пръстена венчален

с глас лъстив й обеща —

на брега на река Алън

най-красива беше тя.[3]

Към нежните мелодични звуци на флейтата се присъедини плътният бас на Болдуд, тъй нисък и тих, че без да си съперничи с гласа на Батшеба, създаваше богат фон за нейното пеене. Облегнати един на друг, стригачите седяха така, както преди стотици години са седели на трапезата техните прадеди, и слушаха като омагьосани, тъй притихнали, че понякога почти се чуваше как Батшеба си поема дъх. И когато последната, мъчително дълга нота замря, тръгна тих доволен шепот — най-благовонният лъх на овацията.

Едва ли е необходимо да отбелязваме, че поведението на фермера спрямо певицата беше забелязано от Габриел. Откровено казано, в действията му нямаше нищо странно, като изключим това, че по време те съвсем не съвпадаха с реакциите на околните. Болдуд гледаше Батшеба само когато другите не я наблюдаваха; щом те устремяваха поглед към нея, фермерът извръщаше глава: ако всички й благодаряха или я хвалеха, той мълчеше, а когато те говореха помежду си и не й обръщаха внимание, шепнешком й благодареше. И това разминаване с останалите придаваше специално значение на всеки негов жест и дума, въпреки че в тях нямаше нищо особено; но ревността, която никой влюбен не може да избегне, не позволяваше на Оук да пропусне тези знаци.

После Батшеба пожела лека нощ на всички и се скри в стаята. Болдуд затвори прозореца и остана вътре с нея. Оук си тръгна и скоро изчезна сред безмълвните благоуханни дървета. Стригачите, които се пробудиха от приятното замайване след песента на Батшеба, започнаха да се надигат от местата си. Докато избутваше пейката, за да се измъкне от масата, Коган се обърна към Пениуейс:

— Приятно е да похвалиш някого, ако има защо. А този човек тук го заслужава — отбеляза той, поглеждайки към достойния крадец, сякаш той бе някакво рядко произведение на изкуството, създадено от световноизвестен творец.

— Аз, правичката да си кажа, нямаше да го повярвам, ако не бяхме преброили — изхълца Джоузеф Пуъграс. — Оказа се, че всички чаши и бутилки, всички хубави ножове и вилици са си на мястото, както в началото, и няма нищо откраднато!

— Смятам, че не заслужавам дори половината от похвалите ви — мрачно отвърна добродетелният крадец.

— Аз пък ще ви река — добави Коган, — че кога наистина реши да направи нещо хубаво, нещо благородно (а днес беше точно така, по лицето му си личеше), той няма да се изложи. Драго ми е да ви кажа — днеска той шушка не украдна!

— Да, това е честна постъпка и трябва да ти благодарим за нея, Пениуейс — каза Джоузеф и всички се присъединиха единодушно към неговото мнение.

В това време, когато работниците вече си тръгваха, в гостната, откъдето през затворените кепенци навън се процеждаше само тясна ивица мека светлина, се разиграваше бурна сцена.

Мис Евърдийн и Болдуд бяха сами. От бузите й беше изчезнала лъхащата на здраве руменина, може би защото тя съзнаваше сериозността на момента, но очите й блестяха възбудено и победоносно — въпреки че победата й беше не толкова желана, колкото предварително замислена.

Батшеба стоеше зад едно ниско кресло, от което току-що бе скочила, а той беше коленичил в него, наклонен през облегалката към нея, и държеше ръката й с две ръце. Болдуд трепереше целият от това, което Кийтс изискано нарича свръхизобилие от сладостно щастие.[4] Този човек, чиято отличителна черта беше чувството за собствено достойнство, неочаквано беше застанал пред нея, лишен от най-важното си качество — до такава степен то бе изместено от любовта. Впечатлението беше тягостно за Батшеба и донякъде развали удоволствието й от съзнанието, че я боготворят.

— Ще се постарая да ви обикна — говореше тя с треперещ глас, съвсем различен от обикновения й самоуверен тон. — И ако се уверя, че ще ви бъда добра съпруга, с удоволствие ще се омъжа за вас. Но, мистър Болдуд, при един толкова сериозен въпрос колебанията на жената трябва да бъдат уважавани и тази вечер не искам нищо да ви обещавам. Ако можете, почакайте още няколко седмици, докато аз самата бъда наясно със себе си.

— Но вие смятате, че тогава…

— Мисля, че след около месец и половина ще мога да ви обещая да стана ваша жена — твърдо завърши тя. — Нали вие казахте, че ще отсъствате до жътвата. Но запомнете добре, аз още не съм обещала.

— Това е достатъчно за мен. Повече не искам. Мога да чакам, доверявайки се на тези мили думи. А сега, мис Евърдийн, лека нощ!

— Лека нощ — меко, почти нежно отвърна тя и Болдуд си тръгна блажено усмихнат.

Сега Батшеба го познаваше по-добре; той й разкри цялата си душа, без да подозира, че по този начин падна много в нейните очи и заприлича на голяма горделива птица, която, лишена от пера, изгубва великолепието си. Батшеба се разтрепери от страх, когато осъзна, че си налага прекалено строго наказание само за да изкупи една своя необмислена постъпка. Тя току-що беше извършила нещо ужасно и страшно, но същевременно и увлекателно. Удивително е колко лесно дори и най-стеснителната жена може да бъде привлечена от страшното, когато към това се примесва известно чувство за тържество.

[1] Това съвсем не е композиция на Пуъграс, а стара английска любовна песен. ↑

[2] В шестата еклога на „Буколики“ от Вергилий младите пастири Мнасил и Хромис събуждат пияния Силен и го карат да им изпее песента, която им е обещал. Подобно на баладата, която пее Джейкъб Смолбъри, тя е многословна и в същност заема останалата част от еклогата. ↑

[3] „Водите край брега на Алън“ — текст Метю Грегъри („Монахът“) Луис (1775–1818) и музика К. Е. Хорн (1786–1840). ↑

[4] Кийтс, „Ода за славея“. ↑

24.
Същата вечер — Боровата гора

Сред множеството задължения, които Батшеба пое доброволно, когато се отказа от управител, беше вечерният обход на имението, за да може спокойно да си легне, когато знае, че всичко е в пълен порядък. Габриел почти всяка вечер правеше същата обиколка преди нея и оглеждаше стопанството тъй внимателно, както би направил всеки специално нает за целта пазач, но грижливата му преданост в повечето случаи оставаше неизвестна за неговата господарка, а това, което тя научаваше, се приемаше без особени благодарности, като нещо напълно естествено. Жените вечно се оплакват от мъжкото непостоянство в любовта, но към постоянството обикновено се отнасят с пренебрежение.

Тъй като наблюденията са най-успешни, когато човек е незабелязан, тя винаги вземаше един фенер със затъмнител, от време на време повдигаше капачето и оглеждаше всички потайни места и кътчета хладнокръвно като градски полицай. Не че беше чак толкова безстрашна, но на нея дори през ум не й минаваше, че нещо може да я заплашва; в най-лошия случай това можеше да бъде някой неприбран кон, кокошка извън курника или незалостена врата.

Тази вечер тя, както обикновено, обиколи всички постройки и отиде на пасбището да огледа обора. Там единствените звуци, които нарушаваха тишината, идваха от равномерното преживяне на много челюсти и шумното дишане на невидими ноздри. То от време на време се прекъсваше от пръхтене и пуфтене като шума от бавно спадащи духала. После преживянето се възобновяваше и при достатъчно развито въображение тук-там можеха да се забележат розово-бели ноздри — като пещери: влажни, лепкави и неприятни на пипане за непривикналия; бърните под тях не пропускаха да захванат някой край от дрехата на Батшеба, ако тя се окажеше близо до обсега на езиците им. Малко по-нагоре при особено остро зрение можеше да се види кафяво чело и две доверчиви очи, а над тях два бели извити рога; и накрая — раздалото се от време на време мучене не оставяше никакво съмнение, че всички тези атрибути представляват характерните черти на Дейзи, Белоножка, Хубавелка, Палавка, Пъструшка и други достойни представителки на девонската порода крави, собственост на Батшеба.

Обратният път за дома минаваше през младата борова гора, засадена преди няколко години като преграда срещу северния вятър. Високите клони на боровете бяха така гъсто преплетени, че даже и по пладне през тях едва се процеждаше мъжделива светлина; мракът падаше тук още преди залез-слънце и до вечерта съвсем се сгъстяваше, а в полунощ цареше черна, лепкава, непрогледна тъмнина, като деветата египетска пораза. Представете си една просторна ниска сводеста зала, създадена от самата природа — клонестият таван се държи на стройните колони на дърветата, а подът е застлан с мек кафяв килим от опадали борови иглички, посивели от влагата шишарки и тук-там наболи кичури трева.

На връщане от обхода, когато влизаше в тази гора, на Батшеба винаги й ставаше малко страшно, но тъй като на излизане от дома не изпитваше никакви опасения, тя не смяташе за нужно да води със себе си придружител. Движейки се безшумно и незримо като Времето, Батшеба трепна — стори й се, че от другия край на пътеката срещу нея идат стъпки. Да, това определено беше шум от крачки. Нейните веднага затихнаха, станаха безшумни като падащи снежинки. Когато си припомни, че по тази пътека минават много хора, тя се успокои и реши, че някой селянин се връща в къщи; беше на няколко крачки от собствения си дом, но все пак й стана неприятно, че срещата ще стане на най-тъмното място в гората.

Крачките се приближаваха, дойдоха съвсем близо, появи се някаква фигура и вече почти премина покрай нея, когато нещо изведнъж дръпна нейната рокля и като че ли я прикова към земята. От внезапното спиране Батшеба се люшна и за малко щеше да падне. Размахвайки неволно ръка да запази равновесие, тя я опря в някаква дреха с копчета.

— Какво става тук, дявол да го вземе? — чу се мъжки глас високо над главата й. — Ударих ли ви, приятелю?

— Не — отвърна Батшеба и опита да се отдръпне.

— Изглежда, закачили сме се един за друг, а?

— Да.

— Това жена ли е?

— Да.

— Искам да кажа, лейди?

— Това няма значение.

— Аз съм мъж.

— О! — Батшеба се опита да прекрачи, но напразно.

— Това в ръката ви е фенер със затъмнител, нали? — попита мъжът.

— Да.

— Ако позволите, ще отворя капачето и ще ви откача.

Една ръка хвана фенера, капачето се отвори, лъчите на светлината се измъкнаха от своя затвор и Батшеба изумена се огледа. Мъжът, за когото се бе закачила, беше военен. Той целият блестеше в пурпур и мед. Това видение в дълбоката тъмнина наподобяваше мощните звуци на тромпет в пълна тишина. Мракът, неизменно царящ тук като genius loci[1], сега бе напълно победен не толкова от светлината, колкото от разкрилата се гледка. Видяното от нея беше тъй различно от очакванията й — тя си представяше някаква мрачна, зловеща фигура, — че й подейства като вълшебно превъплъщение. Шпората на военния се беше закачила за дантелата на роклята й. Мъжът огледа Батшеба.

— Сега ще я откача, мис, веднага — каза той с внезапно променен учтив тон.

— О, не, благодаря, сама ще си я откача — бързо отвърна тя и приклекна.

Но това не беше толкова лесно. За няколко секунди колелцето с шиповете така се оплете в усуканата коприна на дантелите, че откачването очевидно изискваше доста време.

Той също клекна и светлината от поставения до тях фенер се запровира между боровите иглички и гъстата трева като голяма светулка. Тя освети лицата им и хвърли в гъстата гора около тях огромните сенки на един мъж и една жена; падайки върху стъблата на дърветата, сенките се изкривяваха, постепенно се сливаха с мрака и изчезваха.

Той я погледна право в очите, когато тя ги вдигна за миг, но Батшеба веднага се извърна, защото не можа да издържи на неговия съсредоточено-настойчив поглед. Все пак успя да забележи, че той е млад и строен, а на ръкава му има три нашивки.

Тя отново дръпна роклята си.

— Вие сте пленница, мис, няма смисъл да отричате това — насмешливо подхвърли войникът. — Щом толкова много бързате, ще трябва да разрежа роклята ви.

— Да, ако обичате — безпомощно каза тя.

— Но ако благоволите да почакате малко, ще мине и без това — и той разви от колелцето на шпората една копринена ивица от дантелата. Батшеба дръпна ръката си, но случайно или нарочно, той я докосна. Батшеба бе възмутена, ала защо — и тя не знаеше.

Той продължи да развива, но дантелата като че ли нямаше край. Тя го погледна отново.

— Благодаря ви, че ми дадохте възможност да се любувам на това прекрасно личице — безцеремонно рече младият сержант.

Батшеба пламна от смущение.

— Нямах никакво желание да го показвам — сухо процеди тя, като се стараеше да запази спокойствие, което не й се удаваше много добре, защото действително беше пленница.

— След този отговор още повече ми харесвате — каза той.

— А на мен би ми се харесало още повече, ако изобщо не бях ви срещала тук! — Тя дръпна отново и воланът на роклята изпука като детско пистолетче.

— Аз напълно заслужавам наказанието, на което ме подлагате с вашите думи. Но отде се взе у такава красива и възпитана девойка тази антипатия към бащиния й пол?

— Вървете си по пътя, ако обичате.

— О, красавице, и да ви повлека със себе си ли искате? Но погледнете само как се оплетохме!

— Как не ви е срам! Вие нарочно се оплетохте още повече, за да ме задържите. Нарочно!

— Честна дума, вие грешите — и сержантът примигна ехидно.

— А аз ви казвам, че го направихте нарочно! — ядосано извика тя. — Настоявам веднага да ме освободите. Не, оставете, аз сама!

— Разбира се, мис. Нима мога да ви се противя! — рече той дяволито и престорено натъжен. — Благодарен съм за възможността да гледам това красиво лице, въпреки че ми е подхвърлена, така да се каже, като кокал на куче. Но за съжаление този миг ще отмине тъй бързо!

Тя решително стисна устни и упорито замълча.

И си помисли — какво ли ще стане, ако се дръпне рязко? Ще успее ли да се измъкне дори с риск да остави роклята си тук? Но това бе немислимо! Най-хубавата й рокля, облечена специално за тази вечер! Коя жена на нейно място — пък била тя и най-дръзката — би направила такава жертва, за да се отърве от натрапника, когато е на няколко крачки от дома си и е достатъчно само да извика на подчинените си, за да дотичат веднага?

— Всяко нещо с времето си. Както виждам, скоро ще се откачите — хладнокръвно продължаваше другарят й по нещастие.

— Шегите ви са възмутителни и… и…

— Не бъдете жестока!

— … ме оскърбяват!

— Мадам, позволих си да се пошегувам, само за да имам възможността да помоля за прошка една толкова красива жена и съм готов да направя това най-смирено и почтително.

Батшеба просто не знаеше какво да каже.

— Много жени съм видял през живота си — продължи вече шепнешком и замечтано младият войник, разглеждайки с преценяващ поглед склоненото й лице, — но такава красавица виждам за първи път. Вярвате или не, приятно или неприятно за вас — все едно.

— Кой сте вие, че си позволявате да пренебрегвате мнението на другите?

— Не съм непознат тук. Сержант Трой, на вашите услуги. Живея наблизо. Ето, най-после се откачи! Тънките ви пръсти се оказаха по-ловки от моите. Бих желал това да е възелът на възлите, който никога не може да бъде развързан.[2]

Войникът наистина прекаляваше. Тя скочи, и той също. Единствената й мисъл беше как да се оттегли спокойно и благопристойно от него. Тя се заизмъква постепенно назад, с фенера в ръка, докато най-после мундирът се скри в тъмнината.

— Довиждане, красавице! — подхвърли той.

Тя не отговори и щом се отдалечи на двадесетина крачки, хукна да бяга.

Лиди вече си лягаше. Батшеба се изкачи до своята спалня, после открехна вратата на Лиди и задъхано попита:

— Лиди, има ли в селото някакъв военен? Сержант еди-кой си… Видът му е твърде джентълменски за сержант. Хубав мъж с червен мундир със сини кантове?

— Не, мис… Чакайте, чакайте, това трябва да е сержант Трой. Сигурно си е дошъл в отпуска. Но не съм го виждала. Той мина оттук веднъж, когато неговият полк беше в Кастърбридж.

— Да, точно така се казва. С мустаци, но без брада или бакенбарди, нали?

— Да.

— Какво представлява той?

— Ах, мис, просто ме е срам да го кажа… Той е безпътен човек! Но е способен и съобразителен и би могъл да направи състояние не по-зле от който и да е скуайър. Такъв фин и умен джентълмен! По име е докторски син и това не е малко, а по рождение е графски син!

— Което пък съвсем не е малко. Много интересно! Вярно ли е това?

— Вярно е. Възпитавали го много добре, учил в кастърбриджското училище. Там научил всички езици; казват, дори можел да чете и пише по китайски! Но в това не съм сигурна, само тъй казват. Обаче той сам си провали съдбата, защото се записа войник. Е, вярно, и там много бързо се издигна и стана сержант много скоро. Какво щастие е да си от благородно потекло. Дори и прост войник да си, пак ще те забележат и отличат. Той наистина ли се е завърнал, мис?

— По моему, да. Лека нощ, Лиди.

В края на краищата може ли едно безгрижно момиче дълго да се обижда на един мъж? Нерядко девойки с темперамента на Батшеба, жадни за ласкателства или копнеещи да бъдат покорени, охотно прощават някоя и друга волност. По изключение, причината може да бъде и нещо по-сериозно от един обикновен флирт. Точно сега в нея най-силно говореше първото чувство, а от време на време му пригласяше и второто. Проста случайност или дело на Лукавия, но виновник за произшествието се оказа един красив непознат, явно врял и кипял в любовните дела, който успя да събуди в нея интерес. Затова тя не можеше да реши да се счита ли за обидена или не.

— Странно! Необикновено приключение! — най-после възкликна тя след дълги размисли в своята стая. — Как можах да постъпя тъй глупаво! Да избягам от човека, който беше така учтив и мил към мен!

Очевидно тя вече не считаше безцеремонните му възхвали на външността й за оскърбление.

Ето какъв беше фаталният пропуск на Болдуд — той нито веднъж не й каза, че е хубава.

[1] Genius loci — дух-покровител на мястото (лат.). ↑

[2] Тоест брачната връзка. ↑

25.
Портрет на новия познат

Някои отличителни черти на характера, в добавка към превратностите на съдбата, бяха направили от сержант Трой една не съвсем обикновена личност.

Той не се обременяваше със спомени от миналото и смяташе за излишно да мисли за бъдещето. Живееше с непосредственото чувство, насочваше помислите и желанията си към това, което е пред очите му, и може да се каже — беше уязвим само в настоящето. За него времето беше нещо мимолетно, докато се огледаш, и то вече е отминало: мисленото връщане назад в миналото и опитите да надникне в бъдещето, тази игра на въображението — в която емоционалното става синоним на миналото, а благоразумието означава бъдеще — беше чужда на Трой. За него миналото беше вчера; бъдещето — утре и никога вдругиден.

Поради това в известно отношение той беше може би най-щастливият сред смъртните. Защото, можем напълно убедително да докажем, че способността да се предаваш на спомените си е не само дар, но и наказание. Надеждите ни рядко са слепи, основани единствено на вярата, а очакването ни е непрестанно колебание между радостта и мъката, в него се смесват упование и нетърпение, решителност и любопитство.

Сержант Трой, комуто подобно бленуване беше съвършено непознато, никога не биваше спохождан от разочарование. На тази отрицателна печалба като че можеше да се противопостави единствено някаква неизбежно свързана с нея положителна загуба — например лишаването от някои изтънчени възприятия и усещания. Но без тях човек съвсем не се чувствува ограбен! Както знаем, моралната или естетическа нищета безкрайно се различава от материалната, защото страдащите от нея не забелязват това, а тези, които я открият у себе си, скоро престават да страдат. Способността да преживяваш без нещо, което никога не си притежавал, според него не трябваше да се смята за бедност, и отсъствието на някои чувствени нюанси ни най-малко не безпокоеше Трой: нещо повече, той смяташе, че е надарен да изпита и се наслади на много неща, недостъпни за по-умерените хора, и неговата способност да се вълнува — в действителност доста по-ограничена — му изглеждаше много по-богата от тяхната.

В отношенията си с мъжете в общи линии той беше почтен, но с жените беше лъжлив като критянин — едно своего рода етическо правило, основаващо се на стремежа да спечели разположението на нежното общество от първия момент. Вероятността успехът да се окаже преходен съвсем не го тревожеше, защото тя се отнасяше до бъдещето.

Той никога не прекрачваше чертата, отвъд която веселото безпътство преминава в отвратителен порок; и въпреки че нравствените му качества обикновено не биваха одобрявани, порицанието им често се съпровождаше с опростителна усмивка. Това отношение на околните го подтикваше към самохвалство — той често си приписваше чужди похождения, като, разбира се, целта му съвсем не беше неговите слушатели да извлекат някаква морална поука, а да поддържа неотразима репутацията си на безпътник.

Разумът и склонностите на Трой, отдавна разграничени по взаимно съгласие, рядко си влияеха; затова ако понякога в него се пораждаха добри намерения, постъпките му не само че не отговаряха на тях, но дори рязко ги подчертаваха с неочаквания си контраст. Безпътното поведение на сержант Трой се подчиняваше на импулсите, а добродетелите му — на трезвия размисъл. Тези добродетели, трябва да добавим, бяха толкова скромни, че за тях се носеха само неясни слухове.

Трой беше преизпълнен с енергия, но не действена, а дремеща, лишена от каквато и да е съзнателно избрана цел, и я пропиляваше за това, с което го срещаше случайността. Твърде спонтанен, той бе блестящ събеседник, но съвършено непоследователен и съвсем не на същата висота в действията си, тъй като не можеше да съсредоточава и насочва усилията си. Умът му беше жив, а волята — достатъчно силна, но той бе неспособен да ги съгласува и поради това мисълта му се занимаваше с дреболии в напразно очакване на заповед от волята, а тя пренебрегваше разума и се пилееше на вятъра.

Беше добре образован за човек от средната класа, а за един прост войник — изключително добре. Той умееше да говори и можеше да прави това непрекъснато. А в разговор можеше да се представя такъв, какъвто би желал да бъде, а не какъвто в същност бе: например говори за любов, а мисли за обеда; гостува на съпруга, а гледа към съпругата; напира да плати, решен да кара в дълг.

Схващането за необикновено силното въздействие на ласкателствата, когато някой мъж се домогва до успех сред жените, е толкова разпространено, че почти се е превърнало в поговорка, която се изговаря машинално, без никой да се замисля какви чудовищни изводи се налагат от подобно твърдение. Да не говорим за това, че когато някой се ръководи от него, той съвсем не действа за ползата и доброто на обекта на ласкателствата. Много хора държат на склад в паметта си подобни поговорки и разни други банални афоризми и чак когато някоя катастрофа изведнъж разкрие страшния им смисъл, тогава той за първи път наистина стига до съзнанието им. Когато такова мнение се изказва повече или по-малко сериозно, хората обикновено го подкрепят, добавяйки, че за да бъде достигната целта, ласкателствата трябва да бъдат разумни. За чест на мъжете, много малко от тях установяват тази максима от опит, и за тяхно щастие — не им се налага да плащат за това. Все пак изкусният лицемер може да завърти главата на жената с поток от измислици и да получи такава власт над нея, която може дори да я погуби — много хора са проумели тази истина, наложена им от най-непредвидени, мъчителни обстоятелства. Някои се хвалят, че личният им опит ги е довел до нея и безотговорно задълбочават тези експерименти, понякога с ужасни резултати. Сержант Трой беше от този род хора.

Често го бяха чували да подмята, че в мъжкото поведение спрямо жените съществуват само два варианта — да ги ласкаеш или да ги ругаеш.

— Отнасяш ли се добре с тях, загубен си — повтаряше той.

Скоро след пристигането си в Уедърбъри този философ се показа пред хората. Една-две седмици след стригането на овцете, чувствайки някакво необяснимо облекчение от отсъствието на Болдуд, Батшеба отиде да погледа как работят косачите. Те се движеха на редове, състоящи се от равен брой ъгловати и закръглени фигури; първите бяха на мъжете, а вторите на жените, с прихлупените им бонета, забрадени отгоре с падащи до раменете кърпи. Коган и Марк Кларк косяха наблизо. Размахвайки косата, Марк Кларк си тананикаше нещо в такт, а Джан дори не се опитваше да го настигне. На първата ливада вече товареха сеното. Жените го загребваха и сбираха накуп, а мъжете го подхващаха с вилите и го хвърляха на колата.

Скоро иззад колата се появи една яркочервена фигура и също започна енергично да товари сено заедно с другите. Това бе галантният сержант, дошъл за развлечение да поработи. Не може да се отрече, че с доброволния си труд в разгара на коситбата той оказваше наистина рицарска услуга на стопанката на фермата.

Веднага щом Батшеба се появи на ливадата, Трой я видя, заби вилата в земята, взе си пръчката, която използваше като бастунче, и се запъти към нея. Батшеба се изчерви от яд и смущение, но не сведе поглед и продължи право към него.

26.
Сцена на окосената ливада

— Ах, мис Евърдийн! — въздъхна сержантът, вдигайки ръка към козирката си. — Колко несъобразителен се показах онази вечер! Само ако бях поразмислил, щях да се досетя, че „Кралицата на житната борса“ (истината си е винаги истина, а вчера в Кастърбридж чух да ви наричат така) — това сте вие и никоя друга. Побързах да дойда и да ви поднеса хиляди извинения, че се поддадох на чувствата си и се осмелих, без да ви познавам, да изразя така откровено възхищението си от вас. Но тук ме познават — както вече ви казах, аз съм сержант Трой. Още като момче съм помагал на чичо ви. И ето, днес съм тук, за да помогна и на вас.

— Предполагам, трябва да ви благодаря за това, сержант Трой — хладно отвърна Кралицата на житната борса.

Сержантът явно се обиди и посърна.

— Не е нужно, мис Евърдийн. Защо смятате, че трябва да постъпите именно така?

— Много се радвам, ако не е толкова необходимо.

— А защо, простете за дързостта?

— Защото не желая да ви благодаря за нищо.

— Опасявам се, че с този мой развързан език си навредих и вече нищо не може да ми помогне. Да, ужасни са днешните времена, какво ли не се случва с мъжа, най-чистосърдечно осмелил се да каже на жена, че е красива! А аз си позволих само толкова, съгласна сте, нали? И да си призная, по-скромно не можех да се изразя.

— Празни приказки; по-празни от празна кесия.

— Да. А по моему вие просто се отклонявате от темата.

— Не. Искам само да кажа, че мястото, където стоите, ще ми е по-приятно, ако ви няма.

— А на мен ще ми бъде по-приятно да получавам клетви от вас, отколкото целувки от която и да е друга жена, затова няма да мръдна оттук.

Батшеба просто онемя. Все пак не можеше да му отвърне рязко и грубо, защото той наистина беше дошъл да помогне за сенокоса.

— Добре! — продължи Трой. — Готов съм да приема, че има комплименти, които граничат с дързостта и може би в това е вината ми. Същевременно има отношение, което е явно несправедливо и в това е вашата вина. Само защото един прям, простодушен човек, когото никога не са учили да се преструва, казва честно това, което мисли, а може би просто се е изпуснал, с него се държат като с нечестивец.

— Но нашият случай съвсем не е такъв — каза Батшеба и се обърна да си върви. — Аз не позволявам на непознати да се държат разпуснато и безцеремонно с мен, дори и да ме хвалят.

— Аха, значи ви оскърбява не самият факт, а начинът на изразяване! — спокойно отбеляза той. — Но колкото и да е тъжно, за мен остава удовлетворението, че съм казал чистата истина, независимо от това дали думите ми са били приятни, или неприятни за вас. А може би предпочитате да ви бях видял и да кажа на познатите си, че сте най-обикновена безинтересна жена, та веднъж завинаги да се избавите от любопитните им погледи? Не! Аз не съм способен да се отнеса тъй глупаво към красотата, само за да поощря излишната скромност на една такава жена, единствена по рода си в Англия.

— Всичко, което казвате, е измислица — рече Батшеба и неволно се усмихна на хитрата му маневра. — Вие сте рядко изобретателен, сержант Трой. Не можехте ли онази вечер просто да минете покрай мен, без да казвате нищо? Ето за това ви упреквам.

— Не можех. Половината от удоволствието при което и да е чувство се състои в това, че ви се иска да го изразите, както направих аз. Същото щеше да бъде, ако вие бяхте някоя грозна старица — тогава сигурно щях неволно да възкликна.

— Отдавна ли страдате от такава силна впечатлителност?

— От най-ранно детство, откакто се научих да различавам красотата от уродството.

— Предполагам, тези ваши представи не се ограничават само с външността, а се разпростират и върху душевните качества?

— За морала или религията, моята или чиято и да е, не смятам да говоря. Все пак аз сигурно щях да бъда много добър християнин, ако вие, красивите жени, не бяхте направили от мен идолопоклонник.

Батшеба продължи напред, за да прикрие неволната си усмивка и предателските трапчинки по бузите. Размахвайки пръчката си, Трой я последва.

— Мис Евърдийн, прощавате ли ми?

— Съмнително е.

— Защо?

— Говорите неща…

— Казах, че сте красива и ще го повторя, защото… защото това е истината. Вие сте най-прекрасната жена, която съм виждал, кълна се! Честна ду…

— Престанете, престанете! Не желая повече да слушам вашите клетви! — извика Батшеба смутена, защото в нея възмущението се бореше с неудържимото желание да слуша още.

— И отново повтарям: вие сте необикновено пленителна жена. И в това, което казвам, няма нищо удивително, нали? То е очевидно. Не ви е приятно, че толкова бурно изразих мнението си и то не ви подейства особено убедително, защото за вас не означава нищо, но е напълно искрено. Тогава защо не ми простите?

— Защото… защото е неискрено — съвсем по женски прошепна тя.

— Не сте права. Кое е по-страшно — че аз прегрешавам третата божа заповед, или че вие престъпвате деветата?

— Струва ми се, че не се изразявате напълно правилно. Аз не съм чак толкова красива — уклончиво отвърна тя.

— Боя се, че грешите. Мис Евърдийн, позволете ми да кажа с всичкото уважение, което изпитвам към вас, че вината е във вашата скромност. Все пак невъзможно е да не са ви го казвали, защото всички са единодушни, а на другите можете да вярвате.

— Но те не говорят точно така.

— Не ви вярвам.

— Във всеки случай не са ми го казвали така направо както правите вие — продължи тя, позволявайки постепенно да бъде въвлечена в разговора, който тя смяташе решително да прекрати още в самото начало.

— Но вие знаете, че те мислят така, нали?

— Не… тоест… разбира се, чувала съм от Лиди, че така говорят за мен, но… — тя се обърка.

Предаде се… Ето какво означаваше, въпреки сдържаността й, този наивен отговор. Предаде се, без да подозира това, призна се за победена. И нищо не можеше да изрази това по-красноречиво от безпомощната недовършена фраза. Лекомисленият сержант се усмихна вътрешно и като че ли и дяволът се подаде от преизподнята и се подсмихна, защото в този миг се решаваше човешка съдба. Лицето и тонът на Батшеба безпогрешно показваха, че кълнът, който щеше да разруши основата, вече е пуснал корени в пукнатината: останалото беше въпрос на време и на естествения ход на събитията.

— Ето, истината излезе наяве! — възкликна сержантът. — Възможно ли е една млада лейди, от която всички се възхищават, изобщо да не знае това. Ах, мис Евърдийн, простете ми за откровеността, но вие всъщност сте едно нещастие за човешкия род.

— Как? Защо? — попита тя с широко отворени очи.

— Да, точно така. Има една стара народна поговорка, която не е кой знае колко мъдра, но за такъв груб войник като мен подхожда: „И тъй, и тъй ще патиш, поне да има защо.“ Сега аз ще ви кажа истината, без да ме е грижа дали ви е приятна, или не, без да се надявам да ми простите. И ще разберете как вашата красота може да причини повече беди, отколкото добрини. — Сержантът отправи дълбокомислено-критичен поглед към ливадата. — Обикновено някой мъж се влюбва в еди-коя си най-обикновена жена, оженва се за нея, доволен е и води полезен живот. А такава жена като вас е желана от стотици. Очите ви ще запленяват все нови и нови мъже и тези нещастници ще се измъчват от несподелена любов, защото вие можете да се омъжите само за един. От това множество двадесет мъже ще удавят отхвърлената си любов във вино, други двадесет ще влачат жалко, безцелно съществуване, без да правят опити да постигнат нещо, защото единственият им стремеж ще бъде насочен към вас; още двадесет — а сред тях ще бъде и моята влюбчива персона — вечно ще ви следват, ще се стараят да бъдат там, където могат да ви зърнат, и за това ще са готови на всякакви безумства. Мъжете са такива непоправими глупаци! А останалите сигурно ще се опитат да преодолеят своята страст повече или по-малко успешно. Но всички те ще бъдат съкрушени. И не само тези деветдесет и девет мъже, но и деветдесет и девет жени, за които те може би ще се оженят, също ще бъдат нещастни заедно с тях. Ето това е моята притча. Ето защо казвам, че такава очарователна жена като вас, мис Евърдийн, едва ли ще носи щастие на човешкия род.

Докато говореше, лицето на красивия сержант беше сурово и непреклонно: той приличаше на Джон Нокс[1], който поучава своята весела млада кралица. Когато видя, че тя не отговори, Трой попита:

— Знаете ли френски?

— Не. Започнах да уча, но едва бях стигнала до глаголите и татко умря — простодушно отвърна Батшеба.

— А аз знам този език — майка ми беше парижанка — и чета, когато имам възможност, но напоследък това не се случва много често. Французите имат такава поговорка: Qui aime bien chatie Bien — „Който люби силно, наказва строго.“ Разбирате ли ме?

— Ах! — изтръгна се от нея и обикновено спокойният й глас леко потрепери. — Ако умеете да се сражавате поне наполовина тъй увлекателно, както говорите, сигурно дори и с рана от щик ще доставяте удоволствие! — Тук Батшеба усети каква грешка е допуснала с това признание и се опита да я поправи, но още повече се обърка. — Обаче не си правете илюзии, че това, което говорите, ми доставя удоволствие.

— Знам, че думите ми не са ви приятни, много добре знам — потвърди Трой и лицето му изрази проникновена убеденост, която веднага се смени с мрачна ирония. — Ако дузина мъже са готови по всяко време да ви обсипват с любезности и нежни думи и да изпадат във възторг от вас (което вие заслужавате), но без да ви предупреждават по съответния начин, тъй както правя аз, то моята груба, откровена, примесена с порицание похвала едва ли може да ви достави удоволствие. Може и да съм глупак, но не съм толкова самонадеян, че да си представям такова нещо!

— А аз смятам, че все пак сте самонадеян — отбеляза Батшеба, поглеждайки накриво едно стъбло острица, което трескаво подръпваше с ръка. Изкусната тактика на сержанта съвсем я обърка — не защото приемаше доверчиво хитрите му любезности, а защото се смути от този решителен натиск.

— Никому не бих признал това — а да си призная, и на вас не го признавам напълно. Сигурно в моето глупаво предположение онази вечер имаше известна доза самонадеяност. Разбрах, че когато неволно изказах възхищението си, още веднъж ви накарах да изслушате това, което ви е омръзнало да слушате и не ви доставя никакво удоволствие, но все пак се надявах, че ще бъдете достатъчно добра и няма да ме съдите твърде строго за казаните от мен думи, а вие ме порицахте. Вярвах, че няма да си помислите нещо лошо за мен и няма да ми се скарате, когато видите, че помагам толкова усърдно в събирането на сеното.

— Не се безпокойте повече. Може би наистина не сте имали намерение да ме обиждате, като сте казали това, което сте мислели, вярвам ви — искрено огорчена се каеше жестоката жена. — Много съм ви благодарна, за помощта при сенокоса. Но не трябва да говорите така с мен. Не искам това да се повтаря. Изобщо не трябва да ме заговаряте, докато аз не се обърна към вас.

— О, мис Батшеба! Това е много жестоко!

— Не, не е. Какво жестоко има тук?

— Вие никога няма сама да ме заговорите. Аз няма да остана дълго тук. Скоро ще затъна в унилата скука на казармените учения и може би нашият полк ще бъде изпратен някъде другаде. А вие искате да ме лишите от единствената невинна радост в моя тъжен живот, както богатият от притчата отнел овчицата на сиромаха. Явно великодушието не е отличителна черта на жените.

— А вие кога заминавате? — с интерес попита тя.

— След един месец.

— А защо ви е толкова приятно да разговаряте с мен?

— Как можете да питате, мис Евърдийн? Да питате вие, която знаете каква е вината ми.

— Ако подобна дреболия е тъй важна за вас, нямам нищо против — нерешително, със съмнение в гласа отвърна тя. — Но за вас всъщност да разговаряте с мен не означава толкова много, нали? Вие само така говорите, сигурна съм, само така говорите, колкото да мине времето.

— Вие сте несправедлива, но да не говорим повече за това. Така ме ощастливихте с вашето благоразположение, че съм готов да заплатя всяка цена и няма да се обиждам на тона ви. Да, за мен това означава много, мис Евърдийн. Сигурно мислите, че само един глупак може да цени мимоходом подхвърлената думичка, дори и само едно „здравей“. Може и да съм глупак, не знам. Но нали вие никога не сте били на мястото на мъжа, който стои пред една жена, и то ако тази жена сте вие.

— И какво от това?

— Това значи, че вие нямате представа какво изпитва той. Да ви пази бог и никога да не изпитате това!

— Глупости! А вие сте ласкател! И какво изпитва той? Много ще ми бъде интересно да науча.

— Накратко, за него е мъчение да мисли за нещо друго, да се вижда и говори с когото и да е освен с нея, а да я гледа и слуша също е мъчително.

— О, сержанте, вие прекалявате. Преструвате се! — рече Батшеба, поклащайки глава. — Думите ви са прекалено красиви, за да бъдат истина.

— Не, не се преструвам — честна войнска дума!

— Но защо е така? Разбира се, аз не ви питам съвсем сериозно.

— Защото вие подлудявате човека… и аз просто съм обезумял.

— Да, имате такъв вид.

— Така е.

— Но вие сте ме виждали само веднъж, онази вечер.

— Това няма значение. Мълнията поразява мигновено. Влюбих се във вас начаса — влюбен съм във вас и сега.

Батшеба го изгледа любопитно от глава до пети, но не посмя да вдигне поглед към очите му.

— Това звучи невероятно и не ви вярвам — сдържано каза тя. — Такова внезапно чувство не съществува. И не искам повече да ви слушам. Боже мой, колко ли е часът? Трябва да си вървя. Толкова много време изгубих с вас.

Сержантът погледна часовника си и каза колко е часът.

— Мис, вие защо нямате часовник? — попита той.

— В момента нямам. Смятах да си купя нов.

— Не! Той ще ви бъде подарен. Да, вие трябва да приемете този подарък, мис Евърдийн. Подарък!

И още преди тя да разбере какво става, в ръката й се озова един тежък златен часовник.

— Прекалено хубав е за човек като мен — невъзмутимо подхвърли той. — Този часовник има своята история. Натиснете пружинката и отворете задния капак.

Тя го послуша.

— Какво виждате там?

— Герб, а под него девиз.

— Корона с пет зъбци, а по-долу: Cedit amor rebus — „Любовта се подчинява на случайността“. Девиз на графовете Севърн. Този часовник е принадлежал на последния от тях и е бил подарен на мъжа на майка ми, който беше доктор, да го използва, докато аз навърша пълнолетие, и тогава да ми бъде връчен. Това е всичко, което съм получил в наследство. Някога държавници са сверявали времето си по този часовник — устройвали са тържествени церемонии, аудиенции, пищни кортежи, бдели са над съня и покоя на графа. Сега той е ваш.

— Не, сержант Трой, това е невъзможно. Не мога да го приема! — възкликна тя, като го гледаше с кръгли от изумление очи. — Златен часовник! Как е възможно! Не ви вярвам!

Сержантът се отдръпна, защото Батшеба настоятелно му подаваше обратно часовника. Тя прекрачи към него.

— Задръжте го, моля ви, мис Батшеба, задръжте го — рече импулсивният младеж. — Когато принадлежи на вас, той ще ми стане още по-скъп. А аз мога да използвам някой прост, плебейски часовник и той отлично ще ми служи. Такова щастие е за мен, че старият ми часовник ще бие редом с вашето сърце! Не, по-добре да не говорим за това. Никога часовникът ми не се е намирал в по-достойни ръце.

— Не, наистина. Не мога да го приема! — почти разплакана твърдеше Батшеба. — Как мога да постъпя така, щом вие действително говорите сериозно? Подарявате ми часовника на баща си, толкова ценна вещ! Не трябва да бъдете толкова безразсъден, сержант Трой!

— Аз обичах баща си, но какво от това. А вас обичам повече, затова постъпвам така — отвърна сержантът тъй искрено и убедително, че много трудно можеше да бъде обвинен в лицемерие.

Трой бе започнал на шега, но нейната красота, която — докато Батшеба беше спокойна — бе хвалил подигравателно, неусетно му въздействаше и колкото повече се оживяваше тя, толкова повече се увличаше той. На Батшеба той изглеждаше по-сериозен, отколкото бе в действителност, но все пак всичко беше по-съдбоносно, отколкото Трой би могъл да допусне.

Когато Батшеба заговори, в гласа й освен съмнение, зазвучаха объркване и изумление.

— За вярване ли е това? Как е възможно да ме обикнете така внезапно! Вие толкова малко ме познавате. Може би аз все пак не съм толкова… толкова хубава, колкото ви се струва. Моля ви, вземете си часовника, моля ви! Не мога и няма да го задържа. Повярвайте ми, вие сте прекалено щедър. Аз никога не съм направила нещо хубаво за вас, защо вие сте толкова добър към мен?

Той бе готов да отвърне с някаква галантна фраза, но не произнесе нито дума и я загледа като омагьосан. Истината беше, че сега, когато тя стоеше пред него развълнувана, потресена, без капчица лукавство и чиста като ден, нейната красота толкова точно отговаряше на всичките епитети, с които той я обсипа по навик, че той бе просто изумен от своята дързост. Как е могъл да смята, че само измисля всичко това? Той повтори машинално „Защо?“ и продължи да я гледа, без да откъсва погледа си.

— А моите работници ни гледат, виждат, че не се отделяте от мен и се чудят. Просто ужас! — продължаваше тя, без да забелязва промяната в него.

— Отначало не смятах да ви уговарям сериозно да приемете часовника — чистосърдечно призна той. — Защото това е единственото жалко доказателство за благородния ми произход. Но сега, честна дума, искам да го приемете. Моля ви, без преструвки, вземете го! Не ми отказвайте това удоволствие, носете го за спомен от мен. Но вие сте толкова прелестна, че дори не искате да изглеждате добра, както всички други.

— Не, не, не говорете така! Имам причина, за да бъда сдържана, но не мога да ви я открия.

— Е, добре, нека бъде така — каза той, отстъпвайки най-после, и прие обратно часовника. — Сега трябва да се разделя с вас. А вие обещавате ли да разговаряте с мен през тези няколко седмици, докато съм тук?

— Разбира се. В същност не знам. Не съм сигурна. О, защо се появихте тук, да ми създавате толкова главоболия!

— Имах чувството, че поставям примка, а, изглежда, аз сам попаднах в нея. Случват се такива неща. Е, ще ми позволите ли да поработя на вашите ливади? — придумваше я той.

— Щом това ви доставя удоволствие, нямам нищо против.

— Благодаря ви, мис Евърдийн.

— О, няма защо.

— Довиждане.

Сержантът вдигна ръка към килнатата на тила си шапка и закрачи към най-отдалечените косачи.

Батшеба не беше в състояние сега да се покаже пред своите работници, просто не разбираше какво става с нея — лицето й пламтеше, сърцето й туптеше лудо — и почти просълзена, тя тръгна към дома си, като шепнеше:

— О, какво направих! Какво значи всичко това? Ако знаех само дали си струва да вярвам поне на една негова дума!

[1] Теологът-калвинист Джон Нокс (1505–1572) публично порицавал младата шотландска кралица Мария Стюарт, която била католичка. ↑

27.
Роенето на пчелите

Тази година пчелите в Уедърбъри се рояха късно, в края на юни. На другия ден след разговора с Трой на ливадата Батшеба седеше в градината, наблюдаваше пчелите и се мъчеше да познае къде ще се съберат в рой. Тази година пчелите не само закъсняваха с роенето, но и се държаха много своенравно. Понякога пчелите рой след рой се събират съвсем ниско — по храстите френско грозде, по клоните на крайпътните ябълки — и така през целия сезон за роене. Друга година всички дружно летят право нагоре, събират се на клоните на някоя висока стара разклонена ябълка и се подиграват с всеки, който би се осмелил да пристъпи към тях да ги събере без стълба и прът.

Така беше и този път. Засенчила очи с ръка, Батшеба гледаше как пчелите летят, издигат се все по-високо и по-високо и накрая спират над едно такова разклонено дърво. И тук можеше да се забележи нещо подобно на това, което, както се предполага, е ставало преди много хилядолетия при образуването на вселената. Хаотичната маса, която отначало приличаше на тъмно разкъсано облаче, постепенно се уплътняваше, стягаше се в мъглива топка, после се прилепи за клона и буквално пред очите на Батшеба започна да се сбива и потъмнява, докато накрая образува голямо черно петно на светлия фон.

Всички работници, и мъже и жени, бяха заети с коситбата. Даже и Лиди бе отишла да помага. Батшеба реши да опита сама да вкара роя в кошера. Тя сложи там билки, поръсени с мед, донесе стълба, метла, дълга кука, надяна кожени ръкавици, сложи сламена шапка с дълъг воал — някога зелен, а сега избелял до цвета на енфие — и започна да изкачва стълбата. Още не бе успяла да вземе осем-девет стъпала и на няколко крачки от себе си тя чу един познат глас, който вече бе започнал по някакъв необясним начин да я вълнува.

— Разрешете да ви помогна, мис Евърдийн. Такова нещо не трябва да правите сама.

Трой вече отваряше вратичката на градината.

Батшеба захвърли метлата, куката и празния кошер, загърна набързо полата си и се спусна долу, без да гледа в краката си. Когато стъпи на земята, Трой вече беше до стълбата и се навеждаше да вдигне кошера.

— Наистина ми провървя, че се оказах тук в този момент! — възкликна сержантът.

Батшеба овладя гласа си чак след минута.

— Така ли? Искате ли да съберете пчелите вместо мен? — попита тя и въпросът й, който в устата на някое срамежливо момиче би прозвучал твърде смело, беше плах за девойка като Батшеба.

— Дали искам! Разбира се, че искам! Колко цветущ е видът ви днес! — Трой захвърли пръчката и сложи крак на стълбата.

— Но вие трябва да сте с ръкавици и воал, иначе пчелите ще ви изпожилят!

— Ах, да! Трябва да сложа ръкавици и воал. Ще бъдете ли така добра да ми покажете как се прави това?

— Трябва да сложите също и широкопола шапка, защото с вашата малка фуражка воалът ще бъде съвсем близо до лицето.

— Да, широкопола шапка, разбира се.

И ето, капризната съдба направи тъй, че Батшеба свали шапката с воала и я сложи на главата му, а той захвърли фуражката си в храстите цариградско грозде. После тя привърза около неговия врат краищата на воала и му подаде ръкавиците. В тази премяна Трой представляваше такава необикновена гледка, че въпреки смущението си Батшеба не издържа и се разсмя. Така падна още една част от стената на хладната учтивост, която държеше сержанта на разстояние.

Батшеба гледаше отдолу, а той събираше и изтръскваше пчелите от клона, като им подлагаше с другата ръка кошера, да се изсипват там. Докато вниманието му беше погълнато от пчелите, тя се възползва от това, че не я гледат, за да поправи прическата и роклята си. Той се спусна, протегнал в ръка кошера, след който се точеше цял облак пчели.

— Кълна се в живота си! — изпъшка той през покриващия го воал. — Този кошер измори ръката ми тъй, сякаш цяла седмица съм упражнявал саблен бой. — Когато цялата процедура по събирането и затварянето на роя приключи, той се приближи към Батшеба. — Ще бъдете ли тъй любезна да ме развържете и освободите. За малко щях да се задуша в тази копринена клетка.

Опитвайки се да прикрие своето смущение при непривичната операция по развързването на вървите около шията му, тя каза:

— А аз никога не съм виждала това, за което говорите.

— Какво не сте виждали?

— Упражненията в саблен бой.

— Аха! А искате ли да погледате?

Батшеба се колебаеше. От уедърбърци, които бяха ходили в Кастърбридж, тя често бе чувала, че тези упражнения наистина представляват вълнуваща гледка. Момчетата и мъжете, които надничали през цепнатините на оградата или се покатервали по казармената стена, разправяха, че човек не може да си представи нещо по-ослепително: мундири, копчета, нашивки, саби — всичко блести като хиляди звезди, тук, там, навсякъде; и всички движения са изумително точни и съгласувани. На нея много й се искаше да види това и тя отвърна сдържано:

— Да, ще ми бъде интересно да погледам.

— Добре. Така и ще направим. Ще ви покажа всичко.

— Не може да бъде! Как?

— Сега ще помислим.

— Но не с бастун. Така е много скучно. Трябва да бъде с истинска сабя.

— Да, разбирам, но тук нямам истинска сабя. Все пак смятам, че до довечера ще мога да намеря. И ето какво ще направим. — Трой се наведе към нея и тихичко прошепна на ухото й нещо.

— О, не, в никакъв случай! — изчервена извика Батшеба. — Много ви благодаря за поканата, но не мога да дойда.

— Разбира се, че можете. Никой няма да узнае.

Тя поклати глава, но не толкова решително.

— Ако дойда, разбира се, трябва да взема със себе си и Лиди, нали?

Трой се загледа покрай нея, някъде надалеч.

— Не виждам защо трябва да водите и нея — хладно отбеляза той.

По очите на Батшеба можеше да се разбере, че и тя мисли същото, но не поради сухия му отговор, а просто защото беше очевидно, че Лиди ще бъде излишна. Тя почувства това още преди да спомене за нея.

— Добре, няма да я вземам. И ще дойда. Но съвсем за малко, съвсем за малко — добави тя.

— Това ще ни отнеме само пет минути — каза Трой.

28.
Падината сред папратите

Отвъд хълма срещу дома на Батшеба, на около една миля се простираше необработена земя, обрасла с гъсти високи папрати със сочни, прозрачни, наскоро покарали листа, проблясващи свежо и чисто във всички оттенъци на зеленото.

Тази лятна вечер в осем часа, когато последните дълги, разкошни лъчи от настръхналото златно кълбо на запад докосваха папратите, сред тях с тихо шумолене се появи Батшеба. Меките пухкави ветрила на листата галеха раменете й. Тя спря, обърна се назад, запъти се към хълма, а когато стигна на половината разстояние до дома си, оттам хвърли още един поглед към мястото, където беше преди малко. Изглежда, имаше причина да стои по-далеч от папратите.

Тя забеляза едно смътно червено петно, чуждо на средата, което се движеше нагоре по хълма и после изчезна от другата му страна.

Батшеба почака минута-две, представи си колко ще се разочарова Трой, когато разбере, че не е отишла на уговорената среща и затича обратно нагоре по склона, към мястото, откъдето току-що бе дошла. Сега тя беше задъхана и разтреперана, ужасена от себе си — как можа да бъде толкова безразсъдна! Дишаше учестено, а очите й блестяха трескаво. Но трябваше да отиде там въпреки всичко. Тя стигна до края на дерето сред папратите. Трой чакаше долу и я гледаше.

— Чух шума на папратите още преди да ви видя — каза той и пристъпи, протягайки ръка на Батшеба да й помогне да се спусне.

Дерето представляваше кръгла като чиния естествена падина с диаметър около тридесет фута и съвсем плитка — слънцето осветяваше главите им. Ако човек стои в центъра, вижда малък кръг от небето, заграден от папратите: те растяха по склона и стигаха чак до самото дере, където неочаквано изчезваха. Ограденото от този зелен пояс дере беше застлано с дебел килим мъх и трева, толкова мек и пружиниращ, че краката потъваха до глезените в него.

— И така — отбеляза Трой, изваждайки сабята, която веднага проблесна приветствено на слънчевата светлина, — първо имаме четири десни и четири леви сечащи удара; четири десни и четири леви пробождащи удара. Пехотните удари, сечащи и париращи, са според мен по-интересни от нашите, но не поразяват така. Пехотинците имат седем сечащи и три пробождащи удара. За начало това е достатъчно. Сега — първият сечащ удар. Като че ли сеете зърно, ето така. — Батшеба зърна за миг една обърната обратно дъга и ръката на Трой отново замря неподвижна. — Вторият удар е като че забивате кол, ето. Третият — все едно че жънете със сърп. Четвъртият е като при вършитба, така. После същото е и при левите удари. Пробождащите удари са следните: един, два, три, четири — десни; и един, два, три, четири — леви. — Той ги повтори. — Искате ли още веднъж? — попита той. — Един, два…

Тя го прекъсна бързо:

— Не! По-добре не. Вторите и четвъртите, както и да е; но първите и третите са ужасни!

— Добре. Пропускаме първите и третите. Следват нападащите и париращите сечащи удари заедно. — Трой ги демонстрира. — После, при преследването на противника, ето. — Той показа и това упражнение. — Това са добре познати начини. Пехотинците имат два просто дяволски удара отдолу нагоре, но от хуманни съображения ние не ги използваме. Ето ги: три, четири.

— Колко жестоко и кръвожадно!

— Да, пълно умъртвило! Сега ще ви покажа нещо по-интересно, свободни упражнения: всички нападащи и париращи удари смесено, кавалерийски и пехотни, с мълниеносна бързина. Правила не се спазват, просто насочваш инстинкта си, помагаш му. Вие сте моят противник, с тази разлика, че всеки път ударите ми ще минават на косъм от вас. Но каквото и да става, трябва да стоите напълно неподвижна.

— Разбира се — храбро отвърна тя.

Той посочи на около един ярд пред себе си. Тези нови, непознати досега занимания започнаха да привличат склонния към приключения дух на Батшеба. Тя застана точно срещу Трой, на мястото, което той й бе посочил.

— Сега само ще проверя дали сте достатъчно смела да издържите това, което смятам да направя. Ще ви подложа на предварителна проверка.

Той размаха сабята, сякаш да й покаже втория удар, и в следващия миг тя само усети, че върхът и острието на сабята проблеснаха отляво, малко над бедрото й; после мигновено се появиха от дясната й страна, все едно че изскочиха от ребрата, вече пронизали тялото й. И тя за трети път видя тази сабя съвсем чиста, без капчица кръв, в ръката на Трой, който я държеше вертикално (в позицията, която се нарича „първоначално положение“). Всичко това стана мълниеносно.

— О! — уплашено извика тя, притискайки ръка към сърцето си. — Вие ме пронизахте! Не, не сте! Какво направихте?

— Дори не съм ви докоснал — спокойно отвърна Трой. — Това беше просто ловкост на ръката. Сабята мина зад гърба ви. Нали не се страхувате? Защото ако се страхувате, не мога да продължа. Обещавам ви, че не само няма да ви раня, но и дори няма да ви докосна.

— Мисля, че не се страхувам. Вие сигурен ли сте, че няма да ме раните?

— Напълно.

— Сабята много ли е остра?

— О, не, съвсем не. Само стойте неподвижно като статуя. Започвам!

В миг всичко се завъртя пред очите на Батшеба. Отразените от сабята ниски лъчи на залязващото слънце заблестяха отпред, отгоре, около нея, скриха от нейните очи небето и земята — всичко изчезна, а светещото острие беше навсякъде и никъде. Дъговидните пламтящи отблясъци се придружаваха от някакво остро струене, което много приличаше на свистене — то я заобикаляше от всички страни. Тя бе обгърната от свистящ купол светлина, наподобяващ гледано отблизо небе, изпълнено с метеори.

Никога, откакто сабята с широко острие стана национално оръжие в Англия, тя не е била владяна така изкусно, както в ръцете на Трой, никога не е била правена такава въодушевена демонстрация с нея, както сега, сред папратите, пред Батшеба, под лъчите на залязващото слънце. За да отдадем полагаемото се на точните му удари, можем без преувеличение да кажем, че ако бе възможно острието да оставя след себе си във въздуха постоянна следа, незасегнатото пространство точно би очертало нейната фигура.

Зад заслепителните лъчи на тази Aurora militaris[1] тя смътно различаваше червения ръкав на Трой, който обагряше пространството като звъняща струна на арфа, а още по-назад — самият Трой, с лице към нея; понякога, при демонстрацията на ударите в гръб, той се извръщаше настрани, но очите му не слизаха от нея, и здраво стиснал устни, точно съгласуваше всеки замах с очертанията на тялото й. После движенията му станаха по-бавни и тя започна да различава всяко от тях поотделно. Съскането на сабята престана и той спря неподвижен.

— Тази къдрица на косата ви трябва да бъде оправена — отбеляза Трой още преди тя да се бе опомнила. — Чакайте, аз ще го направя.

Сребърната дъга хвърли искра отдясно на главата й, сабята се отпусна и къдрицата падна на земята.

— Отлично се държите! — похвали я Трой. — Дори не помръднахте. За жена това е просто удивително.

— Но аз съвсем не очаквах такова нещо. О, вие ми развалихте прическата!

— Хайде, още веднъж.

— Не, не! Страх ме е от вас, наистина ме е страх! — извика тя.

— Няма да докосна нито вас, нито косата ви. Само ще убия гъсеницата, която е паднала върху роклята ви. Сега не мърдайте!

Оказа се, че от папратите една гъсеница беше изпълзяла отпред върху роклята на Батшеба и там се беше настанила. Тя видя как върхът на сабята проблесна и като че я прободе. Затвори очи, напълно уверена, че този път вече е убита. Но след като се почувства както обикновено, ги отвори.

— Ето я, вижте — каза сержантът и доближи острието до очите й.

На върха на сабята беше кацнала прерязаната гъсеница.

— О, това е вълшебство! — прошепна изумената Батшеба.

— Не, просто ловкост. Аз само насочих върха към гърдите ви, където беше гъсеницата, и го спрях на една хилядна част от инча до тялото ви.

— Но как можахте преди малко да отрежете къдрица от косата ми с ненаточено острие?

— Ненаточено! Тази сабя е остра като бръснач. Вижте!

Той докосна дланта си с острието и показа останалото върху него тъничко парченце кожа.

— Но нали в началото ми казахте, че сабята е тъпа и не може да ме нарани?

— Казах го, за да стоите спокойно и защото не исках да бъдете в опасност. Само ако бяхте помръднали, рискувах да ви засегна. Затова ви излъгах.

Тя потрепери.

— Значи бях на косъм от смъртта и даже не подозирах това!

— По-точно, двеста деветдесет и пет пъти вие бяхте на половин инч от опасността да бъдете одрана жива.

— Колко жестоко от ваша страна!

— Въпреки всичко вие бяхте в пълна безопасност. Моята сабя никога не греши. — И Трой върна сабята в ножницата.

Развълнувана от хилядите противоречиви чувства, които изпита, Батшеба се отпусна изнемощяла върху мъха.

— Сега трябва да се разделя с вас — тихо каза Трой. — Ще си позволя да взема това за спомен от вас.

Тя видя как той се наведе и взе от тревата къдрицата, която беше отрязал от буйните й виещи се коси. После я обви около пръстите си, разкопча едно копче на мундира на гърдите си и внимателно я сложи вътре. Батшеба се чувстваше безсилна да го спре или удържи, неспособна да му се противопостави. Тя приличаше на човек, който, зарадвал се на живителния вятър, е обезсилен от поривите му и чувства, че дъхът му спира.

Той пристъпи и повтори:

— Трябва да се разделя с вас.

И се приближи още повече. След секунда аленият му мундир изчезна сред гъстите папрати почти светкавично, като бързо размахан факел.

В този кратък интервал между двата мига лицето й пламна от гъста червенина, от главата до петите я обля огън и всичките й чувства така се объркаха, че пред очите й притъмня. Сякаш нещо я блъсна и от този удар — като от удара на Мойсеевия жезъл[2], след който от скалата бликнала вода — от очите й закапаха сълзи. Батшеба изпита чувството, че е съгрешила с тежък грях.

И то защото Трой беше докоснал с устните си нейните. Беше я целунал.

[1] Aurora Militaris (лат.), военно сияние — игра на думи. Aurora Borealis — северно сияние. ↑

[2] Вехтия завет, Изход, XVI, 6. ↑

29.
Вечерна разходка

Последните събития ни представят Батшеба Евърдийн в нова светлина. Но безразсъдството, с което тя се хвърли в тази авантюра, беше почти чуждо на нейния нрав. То проникна в нея със стрелата на Амура и изпълни цялото й същество. Здравият разум и женската природа се бореха в душата й. А този, който има възможност да наблюдава отблизо женския характер, не престава да се удивлява, от една страна — на склонността да се вярва на похвали, без съмнение лъжливи; и, от друга — на недоверието към напълно истинните порицания.

Батшеба обичаше Трой така, както обича уверената в себе си жена, когато загуби увереността си. Когато една жена със силен характер безразсъдно се отрича от своята сила, тя става по-безпомощна и от най-слабата жена, която няма от какво да се отрича. Една от причините за безпомощността й е, че тя за първи път осъзнава своята слабост. Тя няма никакъв опит и не знае как да постъпи. А когато човек не знае как да постъпи, той е два пъти по-слаб.

На Батшеба й бяха непознати хитростите, към които се прибягва в любовта. Въпреки че бе жена със светски опит, нейният свят бе застлан със зелените килими на ливадите, в който бродят само крави и шуми вятърът, а едно тихо семейство зайци живее зад оградата; където всички са съседи, а със сметки се занимават само в пазарен ден. Условностите на така наречения добър тон, приет в обществото, й бяха непознати, а за неписания устав на разпътниците тя нямаше понятие. Ако можеше да изрази с думи смътните си представи за любовта (което тя никога не правеше), сигурно щеше да стигне до извода, че предпочита да се подчини на импулса, а не на гласа на благоразумието. Тя обичаше съвсем по детски и чувството й беше едновременно жарко като лято и свежо като пролет. Вината й бе единствено това, че тя не се опита задълбочено и внимателно да се ориентира в своето увлечение и да помисли за последствията. Тя можеше да води другите в „трънливия и тесен път към рая“, но беше като онзи „поп двуличен,… погазил сам словата си“.[1]

Неприятните страни на личността на Трой бяха недостъпни за погледите на жените, а всичко привлекателно бе изложено на показ. Точно обратният случай бе простодушният Оук, чиито недостатъци можеше да забележи дори и слепецът, а достойнствата му се криеха надълбоко като метала в земните недра.

Поведението на Батшеба нагледно показваше разликата между любовта и уважението. Преди тя споделяше най-непринудено и охотно с Лиди интереса си към Болдуд, но сега, когато ставаше дума за Трой, признаваше чувството си единствено на своето сърце.

Габриел забеляза нейното сляпо увлечение и тревожно размишляваше по цял ден, докато обхождаше пасищата, а понякога дори и нощем. Несподелената му любов беше мъчение за него, но фактът, че Батшеба попадаше в примката, го угнетяваше още повече и неговата мъка отстъпи на заден план. Това потвърждаваше прословутото наблюдение на Хипократ, че по-силната болка заглушава по-слабата.

Само този, който изпитва чиста, макар и безнадеждна любов, би се осмелил да разкрие грешките и заблужденията на любимото същество без страх, че ще спечели неговата или нейната неприязън. Оук реши да поговори с господарката си. Ще започне с нейното непочтено, както му се струваше, отношение към отсъстващия в момента Болдуд.

Удобният случай му се представи една вечер, когато Батшеба излезе да се разходи по междата сред близките ниви. Смрачаваше се. Оук, който този ден не беше се отдалечавал много със стадото, тръгна по същата межда и скоро срещна връщащата се от разходка Батшеба. Тя, както му се стори, беше доста замислена.

Пшеницата беше вече избуяла високо, а тясната пътечка се врязваше в нея и напомняше дълбока бразда между обкръжаващите я класове. Двама души не можеха да се разминат, без да смачкат пшеницата, и Оук се отстрани да пропусне Батшеба.

— О, вие ли сте, Габриел? — каза тя. — Вие също се разхождате. Лека нощ.

— Реших да ви посрещна, защото вече е късно — рече Оук, обърна се и я последва, тъй като тя премина бързо покрай него.

— Благодаря ви, но не ме е страх.

— Разбирам, но наоколо често се скитат лоши хора.

— Нито веднъж не съм ги срещала.

Оук смяташе — много хитро според него — да причисли галантния сержант към категорията „лоши хора“. Но планът му веднага пропадна, защото той съобрази, че това е доста непохватен начин и ще бъде неучтиво да започне с него. Той промени тактиката и започна ново встъпление.

— Тъй като човекът, когото бихте могли да срещнете, сега отсъства — думата ми е за фермера Болдуд, — ще повървя с вас.

— Добре. — Тя продължи, без да се обръща. Известно време се чуваше само шумоленето на роклята й, която закачаше тежките класове. После тя заговори, силно раздразнена: — Не разбирам защо ми подхвърлихте, че сигурно съм щяла да срещна мистър Болдуд?

— Хората смятат, че навярно ще се омъжите за него и затова си позволих да ви го кажа. Простете ми, че говоря без заобикалки, мис.

— Не е вярно — отсече тя. — Никаква сватба няма да има.

Настъпи моментът Габриел да каже съвсем откровено мнението си:

— Е, мис Евърдийн, да оставим настрана какво говорят хората, но по-сериозно ухажване не съм виждал през целия си живот.

Батшеба сигурно щеше да прекъсне разговора веднага, просто като забрани на Оук да подхваща тази тема, но тя съзнаваше, че положението й не е много сигурно и започна да извърта и хитрува, за да спаси репутацията си.

— Тъй като вече заговорихте за това — започна тя натъртено, — радвам се, че ще имам възможността да опровергая лъжливите слухове, които са ми неприятни и досадни. Не съм обещавала нищо на мистър Болдуд. Никога не съм изпитвала някакви чувства към него. Аз го уважавам и той наистина ми предложи да му стана съпруга. Но не му дадох определен отговор. Веднага щом се върне, ще му заявя, че не мога да се омъжа за него.

— Изглежда, хората се заблуждават.

— Да.

— По-рано те смятаха, че само си играете с него и вие почти опровергахте това. Сега казват, че вие се отнасяте сериозно към него, а вие ми заявявате право в очите, че…

— Че се подигравам с него, така ли?

— Смятам, че те говорят истината.

— Истината, но не съвсем. Аз не се подигравам с него, но той ми е безразличен.

За нещастие Оук се изпусна и започна да говори за съперника на Болдуд, но тонът му съвсем не беше подходящ за случая.

— По-добре изобщо да не бяхте срещали този сержант Трой, мис — въздъхна той.

Крачките на Батшеба се накъсаха.

— Защо? — попита тя.

— Той не е достоен за вас.

— Кой ви накара да ми кажете това?

— Никой.

— Тогава смятам, че сержант Трой няма никаква връзка с разговора ни — несдържано заяви тя. — Все пак трябва да ви кажа, че сержант Трой е човек образован и достоен за всяка жена. Той е от благороден произход.

— Това, че по образование и произход стои по-високо от простите войници, съвсем не говори в негова полза. Значи той не се издига, а пада все по-долу.

— Не виждам каква връзка има това с разговора ни. Мистър Трой в никакъв случай не се принизява. Той надвишава всички и достойнствата му са безспорни.

— Аз мисля, че той е безсъвестен човек. Най-чистосърдечно ви моля, мис, не говорете с него. Послушайте ме, мис, поне веднъж ме послушайте! Не казвам, че е толкова лош, колкото го смятах — моля се на бога дано да съм се излъгал. Но ние не знаем точно какъв е и по-добре ще е да се държим с него като че ли е лош. Просто така ще бъде по-безопасно за вас, нали? Не му се доверявайте, господарке, моля ви, не му се доверявайте!

— А защо, ако смея да запитам?

— Аз харесвам войниците, но не и този — упорито продължаваше Оук. — Той е изкусен в професията си и може би смята, че това му дава право да бъде изкусител. Бива го в приказките и така грабва ума на жените. Когато ви заговори, само кажете „Добър ден“ и се обърнете настрани, а ако видите, че идва насреща ви, минете по друг път. Когато ви каже нещо смешно, престорете се, че не разбирате и не се усмихвайте. Ако говорите с хора, за които предполагате, че ще му предадат думите ви, кажете: „Този смахнат човек“, или: „Този сержант, как му беше името.“ Или пък: „Този човек е от съвсем разорено семейство.“ Не бъдете груба с него, но му покажете, че не ви интересува и по този начин бързо ще се отървете от него.

Сърцето на Батшеба заблъска в гърдите й като случайно влетяла през прозореца червеношийка.

— Слушайте… Слушайте, как смеете да говорите така за него? И не разбирам как изобщо си позволявате — отчаяно извика тя. — Зная само, аз зна… аз зная само, че той е много порядъчен човек. Понякога дори е откровен до грубост, но винаги казва истината право в очите!

— Така ли?

— Той не е по-лош от който и да е в енорията. И често ходи на черква, да, много често!

— Боя се, че никой не го е виждал там. Аз определено не съм го виждал.

— Защото той влиза съвсем тихичко и незабелязано през задната вратичка на старата камбанария точно когато започва службата и седи в дъното на галерията. Той сам ми го каза — разгорещено поясни тя.

Това, което Батшеба изтъкваше като солидно доказателство за добродетелта на Трой, порази слуха на Габриел като тринадесетия удар на развален часовник. То не само че не беше в състояние да убеди събеседника, напротив — благодарение на него всички предишни доводи на Батшеба просто рухнаха.

С болка в сърцето Оук откри, че тя сляпо вярва на Трой. Силно развълнуван, той отвърна твърдо, което му струваше големи усилия:

— Господарке, вие знаете, че ви обичам и ще ви обичам винаги. Споменавам го само защото искам да разберете, че не ви желая злото. Но да не говорим за това. Аз загубих в надпреварата за пари и други блага. Не съм толкова глупав, че да се домогвам до вас сега, когато съм беден и вие стоите много над мен. Но Батшеба, мила господарке, едно ви моля — за да не изгубите уважението на обикновените работници и просто от съчувствие към почтения човек, който ви обича не по-малко от мен — не се сближавайте с този войник.

— Стига! Престанете, престанете! — задъхана извика тя.

— Вие сте ми по-скъпа от моите собствени дела, по-скъпа от живота! — продължи той. — Послушайте ме! Аз съм по-възрастен от вас с шест години, а мистър Болдуд е с десет години по-възрастен от мен. Помислете, помислете, докато не е станало късно! С Болдуд ще бъдете в сигурни ръце!

Това, че Оук спомена за своята любов, донякъде смекчи гнева й, предизвикан от неговата намеса, но тя не можеше да му прости, че загрижеността му за нея е по-голяма от желанието да стане неин мъж, и главно беше вбесена от пренебрежението, което показа той към Трой.

— Заминавайте, махайте се оттук — заповяда тя; Оук не можеше да види нейното пребледняло лице, но треперещият глас издаваше вълнението й. — Не искам повече да ви виждам в моята ферма. Не искам да ви виждам. Моля ви, идете си!

— Глупости — спокойно възрази Оук. — За втори път се каните да ме изгоните; и каква е ползата от това?

— Значи каня се, така ли? Вие ще си заминете, сър! Не искам повече да слушам проповедите ви. Тук аз съм господарка.

— Да си отида, така ли? Каква глупост ще кажете още? Отнасяте се с мен като с отрепка, а много добре помните, че доскоро положението ми не беше по-лошо от вашето. Кълна се в бога, Батшеба, вие прекалявате. А също много добре знаете, че ако си отида, във фермата така ще се обърка всичко, че няма да можете да се оправите до второ пришествие. Ще си отида, ако обещаете, че за управител или помощник ще вземете някой кадърен и разбран човек. Ако ми обещаете това, веднага ще си отида.

— Никакъв управител няма да вземам. Аз ще продължавам сама да съм си управител — решително заяви тя.

— Отлично! Но ако остана, сигурно ще ми бъдете благодарна. Какво ще стане с фермата, ако я управлява жена? Аз не желая да смятате, че ми дължите нещо. Не съм такъв. Стореното — сторено. Понякога си казвам, че ако замина оттук, ще бъда щастлив като птичка, защото моето сегашно положение не ме задоволява. Аз съм създаден за нещо повече. Обаче ще ми бъде неприятно да видя как фермата запада, а това сигурно ще стане, ако продължавате да разсъждавате така… Кълна се в живота си, не обичам да говоря за чуждите слабости така грубо, но вие сте толкова заядлива, че просто предразполагате човек да ви каже това, което никога не би казал! Признавам, че по този начин се намесвам във вашите работи. Но вие знаете много добре чувствата ми, знаете коя обичам и ще бъда последен глупак, ако се държа прекалено учтиво с нея.

Най-вероятно несъзнателно и само на себе си тя признаваше, че го уважава за тази строга преданост, която в неговия тон се изразяваше дори още по-силно, отколкото в думите му. Всеки случай тя прошепна, че ако иска, той може да остане. И добави съвсем ясно:

— Сега ще ме оставите ли? Не заповядвам като господарка. Моля ви като жена и вярвам, че няма да бъдете толкова неучтив да ми откажете.

— Разбира се, мис Евърдийн — внимателно отвърна Габриел.

Учуди го това, че молбата дойде в момент, когато спорът им бе приключил, те се намираха на един пуст, безлюден хълм, наоколо нямаше жива душа и вече беше много късно. Той спря и я остави да отиде далеч напред, докато тя се превърна в силует на тъмния фон на небето.

Скоро последва печалното за Габриел обяснение на желанието й да се отърве от него точно тук. Изведнъж до нея изникна някаква фигура. Това очевидно беше Трой. Макар че дори не можеше да чуе за какво си говорят, Оук веднага се обърна и изчака, докато разстоянието между него и влюбените стана двеста ярда.

На връщане Габриел се отби през църковния двор. Когато минаваше покрай камбанарията, си спомни, че тя му каза за добродетелния навик на сержанта да влиза незабелязано в църквата в началото на богослужението. Тъй като предполагаше, че вратичката, за която стана дума, не се използва, той се изкачи и я огледа. Полумракът все още позволяваше да се види, че бръшлянът от стената се беше вплел в дъските на вратата на повече от фут и по този начин ги съединяваше с каменната им рамка. Това беше безспорно доказателство, че вратата не е била отваряна поне откакто Трой е в Уедърбъри.

[1] Шекспир, „Хамлет“, I, 3. Превод Спас Николов. ↑

30.
Зачервени бузи и разплакани очи

След половин час Батшеба беше у дома си. Свещите осветиха зачервеното й развълнувано лице, което в последно време често биваше в това състояние. В ушите й още звучаха думите, които каза Трой на раздяла. Той я изпрати чак до вратата и там й съобщи, че заминава за два дни в Бат при свои приятели. И я целуна за втори път.

Справедливостта изисква да поясним един факт, който стана известен доста по-късно: появяването на Трой така бързо и своевременно на пътеката онази вечер определено не беше предварително уговорено. Той беше предложил, тя бе забранила; и единствено опасявайки се, че Трой все пак може да дойде, тя беше отпратила Оук, защото в този момент никак не й беше приятна мисълта за една евентуална среща между тях.

Тя се отпусна на стола, възбудена и смутена от новите си разтърсващи преживявания. После скочи решително и взе от масичката писмените принадлежности.

За три минути, без да спира и да се замисля, тя написа писмо на Болдуд, в което спокойно, но твърдо заявяваше, че е обмислила предложението, за което той е бил така добър да й остави достатъчно време. Последното й решение е, че не може да се омъжи за него. На Оук беше казала, че смята да почака с окончателния отговор, докато Болдуд се върне. Останала сама, Батшеба разбра, че не може да отлага.

Невъзможно беше да изпрати писмото веднага, това можеше да стане чак сутринта. Все пак, за да преодолее чувството за неловкост и както се казва, да превърне думите в дела, тя стана да го занесе на някоя от жените в кухнята.

Но спря в коридора. От кухнята долиташе разговор, в който ставаше дума за нея и Трой.

— Ако се оженят, тя ще остави фермата.

— Не ще и дума, весело ще си живее, но сигурно не с много радост. Тъй си мисля.

— Е, ако аз се оженя за някой поне наполовина като него, няма да е зле.

Батшеба беше достатъчно разумна, за да приеме сериозно казаното от своите прислужници, но беше жена и не можеше да остави така това, което чу. Тя нахлу в кухнята.

— За кого говорите? — попита тя.

Всички млъкнаха. Най-после Лиди каза откровено:

— За вас говорихме, мис.

— Така си и мислех! Мериан, Лиди и Темперанс, забранявам ви да говорите такива неща. Вие знаете, че мистър Трой не ме интересува. Някого друг да, но не и мен. Всички знаят колко го мразя. Да! — повтори дръзката девойка. — Мразя го!

— Знаем, че го мразите, мис — каза Лиди. — И ние също го мразим.

— Аз също го мразя — потвърди Мериан.

— Мериан! О, вероломна жено! Как можеш да говориш такива отвратителни неща? — ядосано попита Батшеба. — Тази сутрин се възхищаваше от него, а сега? Да, Мериан, ти се възхищаваше от него!

— Да, мис, но тази сутрин и вие се възхищавахте от него. Той е хаймана и разпътник и вие сте права да го мразите.

— Не е хаймана и разпътник! Как се осмеляваш да ми казваш това в лицето!? Аз нямам право да го мразя, нито ти, нито който и да е. Но аз съм глупачка! Какъв ми е на мене той? Нали знаете, че не ми е никакъв! Никак не ме е грижа за него и не съм аз тази, която ще защищава доброто му име. Запомнете това и ако някоя от вас каже само една дума против него, веднага ще я изгоня!

Тя хвърли писмото и се втурна обратно в стаята си с разтуптяно сърце и просълзени очи. Лиди я последва.

— О, мис! — въздъхна благодушната Лиди, нажалено поглеждайки лицето на Батшеба. — Много се извинявам, че така погрешно ви разбрах! Съвсем не предполагах, че той ви харесва. Но сега, както виждам, това вече не е така.

— Затвори вратата, Лиди.

Лиди затвори вратата и продължи:

— Хората винаги говорят такива глупости, мис. Отсега нататък ще отговарям: „Разбира се, че една такава лейди като мис Евърдийн не може да го обича.“ Точно така ще го казвам на всички, черно на бяло.

Батшеба извика:

— О, Лиди, как може да си толкова глупава? Не можеш ли да отгатнеш? Не виждаш ли? Ти жена ли си?

Невинните очи на Лиди се разшириха от учудване.

— Да, ти сигурно си сляпа, Лиди! — дръзко замечтана и опечалена продължи Батшеба. — Обичам го безумно, измъчвам се и страдам! Но ти не се плаши, макар че такава като мен сигурно може да уплаши всяка жена. Ела по-близо до мен, по-близо. — Тя прегърна Лиди. — Трябва да го кажа на някого, иначе няма да издържа! Не ме ли познаваш достатъчно вече? Не разбираш ли какво означава това мое жалко отрицание? О, боже, каква лъжа беше то! Но небето и моята любов ще ми простят. Не знаеш ли, че когато една жена обича, тя може и да излъже? Излез от стаята, искам да остана сама.

Лиди тръгна към вратата.

— Лиди, ела тук! Закълни ми се най-тържествено, че той не е лекомислен човек; че това, което говорят за него, е лъжа!

— Но, мис, как мога да се закълна, че не е, когато…

— Ах, ти, жестоко момиче! Как можеш да бъдеш толкова коравосърдечна и да ми повтаряш това, което говорят всички! Ти си безчувствена… Но ако ти или някой друг в селото или в града посмее да говори, ще си има работа с мен! — Тя стана и закрачи от камината до вратата и обратно.

— Не, мис. Аз няма… Аз знам, че не е вярно! — прошепна Лиди, изплашена от необичайния жар в думите на Батшеба.

— Ти се съгласяваш с мен само за да ми угодиш. Но, Лиди, той не може да бъде лош, както казват хората. Чуваш ли?

— Да, мис. Да.

— И не вярваш, че той е лош човек?

— Не зная как да ви отговоря, мис — рече Лиди и се разплака. — Ако кажа „не“, вие няма да ми повярвате; ако кажа „да“, ще се разсърдите!

— Кажи, че не вярваш! Кажи, че не вярваш!

— Не вярвам да е чак толкова лош, колкото се говори.

— Той изобщо не е лош… О, божичко, колко съм безпомощна! — отпаднало и несвързано изпъшка Батшеба, без да я е грижа за присъствието на Лиди. — По-добре въобще да не го бях срещала! Любовта винаги е мъчение за жената. Никога няма да простя на бога, че ме е създал жена. Колко скъпо трябва да плащам за красотата си. — Тя внезапно се обърна към Лиди. — Лидия Смолбъри, запомни, че ако разкриеш някому дори една думичка от това, което чу сега в тази стая, никога вече няма да ти се доверявам, няма да те обичам и няма да те оставя при мен — дори за минута!

— Не искам нищо да разкривам — рече Лиди с женско достойнство в съответно умален вид, — но повече не желая да оставам при вас. И ако нямате нищо против, ще напусна след жътва, а може би още тази седмица, или даже днес… И смятам, че с нищо не съм заслужила такова отношение! — каза величествено дребната Лиди.

— Не, Лиди, трябва да останеш! — тонът на Батшеба с удивителна непоследователност премина от надменност към молба. — Не обръщай внимание на превземките ми. За мен ти не си прислужница, а приятелка. Миличка Лиди, откакто сърцето ми съвсем се обърка, просто не знам какво да правя! Докъде ли ще стигна? Сигурно съвсем ще се оплета! Понякога си мисля дали не ми е писано да умра в просешки приют. О, боже, толкова съм самотна.

— Няма да обръщам внимание на нищо, нито пък ще ви напусна! — изхлипа Лиди и поривисто целуна Батшеба. После Батшеба целуна Лиди и всичко беше пак наред.

— Лиди, аз не плача често, нали? Но ти ме разплака — прошепна тя и се усмихна през сълзи. — Ще се опиташ да мислиш за него като за добър човек, нали, мила Лиди?

— Добре, мис, ще се опитам.

— Той е един сериозен човек, който се е поотпуснал, разбираш ли? А това е по-добре, отколкото при някои хора, които се отпускат съвсем сериозно. Имам чувството, че аз съм такава. Обещай да пазиш моята тайна, обещай ми, Лиди! И не казвай на никого, че съм плакала за него, защото много ще ме изложиш. А и за него, бедния, също няма да бъде добре!

— Щом съм решила да пазя тайна, ще умра, но няма да кажа нито дума, господарке. И винаги ще бъда ваша приятелка — решително отвърна Лиди и от очите й капнаха няколко сълзи, не особено необходими според нея, но тя ги проля, за да допълни общата картина, което, изглежда, в такива моменти силно впечатлява жените. — Божията воля е такава, да бъдем приятелки, нали?

— Да.

— И, мила мис Батшеба, нали няма да ме тормозите и ругаете? Защото тогава ставате като лъвица и ме плашите! Знаете ли, когато ви прихванат, мисля, че ще бъдете лика-прилика на най-достойния мъж.

— Така ли? Така ли мислиш? — рече Батшеба усмихната, но леко обезпокоена от сравнението на Лиди. — Сигурно не съм чак толкова нескромна жена и мъжкарана? — тревожно попита тя.

— Не, напротив, дори сте прекалено женствена. Ах, мис — тъжно въздъхна Лиди, — ако можех да бъда поне наполовина като вас. За една бедна девойка като мен това е много сигурна защита в тия лоши времена!

31.
Упрек — Ярост

Следващата вечер, с намерението да не попада пред очите на Болдуд, ако той се върне лично да отговори на писмото й, Батшеба реши да изпълни един ангажимент, който бе уговорила преди няколко часа с Лиди. Като гаранция за помирението им Батшеба пусна компаньонката си за една седмица на гости при сестра й. Тя се женеше за един преуспяващ майстор на леси, кошари и обори, който живееше в Ялбъри сред прекрасна лескова горичка. Уговорката беше, че мис Евърдийн ще ги почете с присъствието си за ден-два, за да разгледа някакви нововъведения, които майсторът беше приложил в своите изделия.

След като напомни на Габриел и Мериан да заключват вечер всички врати, тя излезе. Малко преди това една краткотрайна гръмотевична буря бе освежила въздуха и леко овлажнила земята, въпреки че отдолу тя си остана суха, както винаги. Очертанията на ридовете и падините лъхаха аромат, свеж като момински дъх; птичките псалмопееха. Иззад тъмните облаци над нея пробиваха снопове светлина от невидимото слънце, които се насочваха към северозападния край на небето, чак докъдето позволяваше летният сезон.

Тя измина почти две мили, гледаше как преваля денят и мислеше за това как времето за дела тихо преминава във време за размисъл, което, от своя страна, отстъпваше място на времето за молитва и сън. Точно тогава тя забеляза, че по Ялбърския хълм към нея се приближава мъжът, когото така упорито избягваше. Болдуд крачеше, но не с обичайната за походката му сдържаност и сила. Вървежът му сега бе вял, замаян.

Болдуд за пръв път осъзнаваше какви са предимствата на една жена, когато тя увърта, макар да предизвиква разочарование у друг. Той наистина се бе надявал, че Батшеба е решителна и уверена девойка и разсъждава по-разумно от другите жени; беше смятал, че тези качества ще я накарат да поеме пътя към постоянството и да приеме предложението му, макар и да не изпитва склонност да го обсипва с ласки като доказателство за безкритична любов. Но сега чувството, че се е мамил, се появи отново като разкривено отражение в счупено огледало. Това беше не само мъчително, но и изненадващо откритие.

Той се приближаваше с поглед, впит в земята, и видя Батшеба чак когато стигна на двадесетина крачки от нея. Щом чу стъпките й, той вдигна глава и промененото му изражение й откри съвсем ясно дълбочината и силата на чувствата му, попарени от писмото й.

— О, вие ли сте, мистър Болдуд? — заекна тя и гузно се изчерви.

Има хора, у които способността мълком да обвиняват, е може би по-силна и от думите. Очите подчертават и засилват нещата, които езикът не може да изговори. Бледите стиснати устни казват много повече, отколкото може да чуе ухото. Величието и болката на усамотението избягват пътищата на звука. Видът на Болдуд беше потвърждение на това.

Като видя, че тя се поизвръща, той я попита:

— Нима се боите от мен?

— Защо говорите така? — рече Батшеба.

Стори ми се, че се объркахте. И това е много странно, защото е противоположно на чувствата ми към вас.

Тя си възвърна самообладанието, погледна го спокойно и зачака.

— Вие знаете какви са тези чувства — бавно продължи Болдуд. — Те са силни като смъртта. Едно необмислено писмо не може да ги промени.

— Бих предпочела да не изпитвате толкова силни чувства към мен — пророни тя. — Това е много благородно от ваша страна и е повече, отколкото заслужавам, но сега не мога да слушам такива слова.

— Не желаете да слушате? Но какво мислите, че ще ви кажа? Аз няма да се оженя за вас и това е достатъчно. Писмото ви беше пределно ясно. Не желая да ви измъчвам с думи.

Батшеба просто не можеше да измисли някакъв начин за измъкване от това ужасно неловко положение. Тя пожела „Лека нощ“ и продължи по пътя. Болдуд тромаво я последва.

— Батшеба, мила. Окончателно ли е решението ви?

— О, Батшеба, смилете се над мен! — извика Болдуд. — Господи, колко ниско паднах, да моля една жена за милост! И тази жена сте вие, вие!

Батшеба се владееше отлично. Но когато заговори с изблик, гласът й не беше много спокоен:

— Вашите думи ме обиждат.

Това беше прошепнато с неописуема печал. Този мъж, напълно във властта на любовта, представляваше тягостна гледка.

— Това е свръх силите ми, ще полудея — изохка той. — Не би трябвало да ви моля, но сега ви умолявам. Бих искал да почувствате колко съм привързан към вас, но това е невъзможно. Дори само от човещина, проявете снизхождение и не ме изоставяйте сега!

— Аз съвсем не ви изоставям. Как бих могла? Та вие никога не сте били мой. — Тази вечер Батшеба, трезва и спокойна, мислеше, че никога не го е обичала, но за миг забрави онази февруарска вечер, когато, в плен на друго настроение, тя се бе обърнала сама към него.

— Но вие започнахте първа, още преди да бях помислил за вас! Аз не ви осъждам, защото дори сега чувствам, че непрогледният студен мрак — в който вероятно щях да продължавам да живея, ако вие не бяхте привлекли вниманието ми с онази картичка за Валентинов ден, както я наричате — сигурно щеше да бъде по-лош от запознанството ми с вас, въпреки че то ми донесе само мъка. Повтарям, имаше време, когато не ви познавах, дори не подозирах за съществуването ви, а вие ме подмамихте. И ако кажете, че не сте ме насърчили, не бих се съгласил.

— Вие го наричате насърчаване, а то беше само детинска игра за убиване на времето. Аз горчиво се разкайвах, горчиво. И плаках. Ще продължавате ли да ми го напомняте?

— Аз не ви обвинявам, а просто съжалявам за всичко това. Приех за истина шегата ви, а сега вие казвате, че това, което съм смятал за шега, е ужасно и непоносимо сериозно. Нашите настроения никога не съвпадат. Бих желал вашето чувство да прилича повече на моето или моето да бъде повече като вашето! О, ако можех да предвидя мъките, които щеше да ми донесе една невинна шега, как щях да ви проклинам; но сега виждам състоянието си и въпреки това не мога, не мога да ви осъждам, защото ви обичам прекалено много! Но да продължавам с това мекушаво, безполезно хленчене — не мога… Батшеба, вие сте първата жена, която съм поглеждал с помисъл за любов и може би защото почти очаквах да я получа, отказът ви е тъй мъчителен за мен. Вие почти ми обещахте! Не се опитвам да ви трогна и да ви накарам да се почувствате виновна. Няма никакъв смисъл. Аз трябва да понеса тази болка; няма да ми стане по-добре, ако причиня и на вас страдание.

— Но аз ви съжалявам, толкова дълбоко, толкова дълбоко! — съвсем честно рече тя.

— Не правете това, не правете това. Вашето съжаление не ме радва, тъй като не притежавам любовта ви; то няма да ми помогне. О, скъпа, колко мило ми говорехте зад острицата, когато хората ви къпеха овцете, а също в хамбара по време на стригането и онази прекрасна вечер във вашия дом! Къде отидоха всичките ви хубави думи, надеждата ви, че ще можете да ме обикнете? Къде е твърдото ви обещание да мислите за мен? Забравено ли е всичко? Забравено ли е?

Тя сдържа вълнението си, погледна го спокойно в очите и каза тихо, но уверено:

— Мистър Болдуд, аз не съм ви обещавала нищо. Ако бях някоя вятърничава жена, щяхте ли да ми засвидетелствате любовта си? Аз трябваше да ви покажа добрите си чувства, защото не съм някоя неблагодарница. Но тези развлечения бяха мимолетни. Такова беше времето — за развлечения. Откъде можех да зная, че това, което за другите мъже е игра, за вас е въпрос на живот и смърт? Бъдете разумен и не мислете лошо за мен!

— Не е нужно да ме убеждавате, не е нужно. Едно е сигурно: вие бяхте почти моя, а сега не е така. Всичко се промени и не забравяйте, че вие го променихте. По-рано не подозирах за съществуването ви и бях спокоен; сега вие също не означавате нищо за мен, но колко по-различно е второто нищо от първото. О, боже, по-добре изобщо да не бяхте ме насърчавали, за да ме отблъсквате след това!

Въпреки търпението си Батшеба започна да чувства неизгодността на позицията си. Тя се бореше отчаяно срещу женското у себе си, което я тласкаше към все по-силни усещания. Опита се да избяга от вълнението и да мисли за дърветата, небето и за всичко, което виждаше, докато упреците му се сипеха, но нейната находчивост сега отказваше да й помогне.

— Аз не съм ви насърчавала, изобщо не съм! — отвърна тя с цялата решителност, на която бе способна в момента. — Но моля ви, не ми се сърдете. Ще изтърпя да ми кажете, че не съм права, но ако ми го кажете спокойно! О, сър, простете ми и приемете всичко откъм веселата му страна!

— Веселата му страна! Има ли причина един измамен и измъчван от ревност мъж да бъде весел? Аз губя, а вие искате да се радвам, все едно печеля. О, небеса, колко сте безсърдечна! Ако знаех каква ужасна, горчива сладост ще ми донесе всичко това, щях да ви избягвам, изобщо нямаше да ви поглеждам, щях да бъда глух за вас. Казвам ви това, но вас какво ви е грижа! То не ви засяга.

Тя му отвръщаше със слаби, безмълвни отрицания, поклащаше безпомощно и отчаяно глава, сякаш искаше да се отърси от думите на този мъж в разцвета на силите си, с бронзово от загара лице, с римски черти и стройна, представителна фигура.

— Скъпа, скъпа, аз все още се колебая между двете крайности — безразсъдно се отричам, а после най-скромно се домогвам до вас. Забравете, че сте казали „не“ и нека отново всичко бъде, както беше! Батшеба, кажете, че вашият отказ е на шега. Хайде, кажете ми го.

— Това няма да бъде вярно и ще бъде мъчително и за двама ни. Вие надценявате способността ми да обичам. Аз не притежавам дори половината доброта и отзивчивост от тези, които вие очаквате от мен. Още когато бях беззащитно дете, враждебният свят изби от мен всичката кротост и покорство.

— Това може би е донякъде вярно, но в никакъв случай не звучи убедително! Не се опитвайте да ми докажете, че сте студена и равнодушна. Не, не! Вие не ме обичате, но това не е защото не ви достига чувство. Естествено вие бихте предпочели аз да мисля така, бихте скрили, че и вашето сърце пламти. В него има достатъчно любов, но тя е насочена другаде. Аз знам накъде.

Сърцето й заблъска учестено и тя се разтрепери. Болдуд имаше предвид Трой. Значи той знае всичко! И в следващия миг Болдуд произнесе името.

— Защо Трой не остави на мира моето съкровище? — яростно попита той. — Аз не исках да му причиня нищо лошо, тогава защо той ви се натрапи! Преди той да привлече вниманието ви, вие бяхте благосклонна към мен и отговорът ви сигурно щеше да бъде положителен. Ще отречете ли това, питам ви, ще отречете ли това?

Тя забави отговора, но бе твърде честна, за да не отвърне изобщо:

— Не мога — прошепна тя.

— Зная, че не можете. Но той се вмъкна в мое отсъствие и ме ограби. Защо не ви спечели преди, когато никой нямаше да бъде огорчен! Когато никой нямаше да злослови и да се подиграва с мен? Сега хората са ме взели на подбив. Дори самите хълмове сякаш ми се присмиват, смеят се, докато аз се червя, засрамен от безразсъдството си. Хората вече не ме уважават, аз загубих доброто си име, репутацията си — загубих всичко това и никога вече няма да си го възвърна. Вървете да се ожените за този човек — хайде!

— О, сър! Мистър Болдуд!

— Да, направете го. Повече нямам претенции към вас. А аз най-добре ще е да се усамотя някъде и богу да се моля. Обичах една жена. Сега съм посрамен. Когато умра, хората ще казват: „Той беше жалък мъж, измъчван от любов.“ О, небеса, ако ме бяхте зарязали тайно ако никой не бе видял унижението ми, ако бях запазил името си! Но няма значение, всичко е отминало, а жената не е спечелена. Срам, срам!

Безразсъдният му гняв я уплаши, тя се отдръпна вътрешно от него и каза:

— Аз съм само една девойка, не ми говорете така!

— През цялото време сте знаели, много добре сте знаели, че новата ви прищявка ще ми причини болка. Заслепена от лъскави медни копчета и пурпур… О, Батшеба, това наистина е женското лекомислие!

— Вие си позволявате твърде много! — яростно избухна тя. — Всички са против мен, всички. Недостойно е за мъж да напада така една жена! Аз нямам кой да ме защити, ала никой не проявява милост към мен. Но дори и хиляди като вас да ми се подиграват и злословят, няма да ме унизите!

— Вие сигурно ще говорите с него за мен. Кажете му: „Ако поискам, Болдуд ще умре за мен.“ Да, и вие знаехте, че той не е човек за вас, но му отстъпихте. Той ви е целувал, искал е да сте негова. Чувате ли, той ви е целувал. Отречете, ако можете!

Дори пламенната и страстна женска натура на Батшеба не можа да устои на чисто мъжката ярост в чувствата на Болдуд. Тя изпъшка:

— Оставете ме, сър, оставете ме! Какво съм аз за вас? Нищо! Оставете ме да си отида!

— Ще отречете ли, че той ви е целувал?

— Не.

— Значи ви е целувал — дрезгаво повтори фермерът.

— Целувал ме е — бавно и предизвикателно отвърна тя въпреки страха си. — Аз не се срамувам да кажа истината.

— Тогава прокълнете го, прокълнете го! — бясно прошепна Болдуд. — Докато аз бих дал света, за да мога да докосна ръката ви, вие сте позволили на този женкар да дойде без право, без обред да ви целува! О, небеса, смилете се над мен! Да ви целува!… Но ще дойде време, когато той ще се разкайва, ще почувства ужас от това, което е причинил на друг мъж. И тогава ще се мъчи, ще се кае, ще проклина и ще жадува за вас, както правя сега аз!

— Спрете, спрете! Моля ви, не му пожелавайте злото! — разплакана го умоляваше тя. — Всичко друго, но само не това. О, бъдете добър към него, сър, защото аз наистина го обичам!

Мислите в главата на Болдуд тъй се бяха объркали, че за яснота и последователност не можеше и да се говори. Настъпващата нощ сякаш се събра в очите му. Той изобщо не я слушаше.

— Ще го накажа, кълна се, ще го накажа! Ще го срещна и нищо, че е войник! Ще нашибам с камшика това нахално кутре за дръзката кражба на единствената ми радост. Дори да е по-силен от сто души, ще го нашибам с камшика. — Изведнъж той понижи неестествено тон. — Батшеба, любима, загубена за мен кокетке, простете ми! Аз ви обвинявах, заплашвах, държах се грубо с вас, но вината е негова. С безсрамните си лъжи той ми открадна вашето скъпо сърце!… Има късмет, че се е върнал в частта си, че е там, а не тук! Надявам се, че той няма да се върне скоро. Моля се на бога той да не ми се мярка пред очите, защото може да ме предизвика и тогава ще изляза извън себе си. О, Батшеба, дръжте го настрана от мен, скрийте го някъде!

След това Болдуд остана за момент съвсем неподвижен, като че душата му бе излетяла заедно със страстните думи. Той се извърна и отдалечи. Здрачът погълна фигурата му, стъпките му се примесиха с шума от листата на дърветата.

Батшеба, която стоеше неподвижно като манекен, вдигна ръце към лицето си и започна трескаво да размишлява за случилото се. Такива удивителни глъбини от пламенни чувства у спокоен мъж като Болдуд бяха непонятни, страшни. Той съвсем не бе сдържан човек, а такъв, какъвто го бе видяла преди малко.

Заплахите на фермера се подсилваха от едно обстоятелство, известно за сега само на нея: след един-два дни нейният любим щеше да бъде в Уедърбъри. Трой не беше се върнал в казармата, както предполагаха Болдуд и другите, а само бе отишъл да погостува на свой приятел в Бат и разполагаше с още една седмица отпуска.

Батшеба беше сигурна, че ако той се появи отново, съвсем за малко дори, и се срещнат по някакъв начин с Болдуд, ще последва жесток сблъсък. Тя се задъха от страх при мисълта, че Трой може да пострада. И най-незначителната искра можеше да възпламени избухливия бяс и ревността на фермера. Той ще изгуби самообладание, както стана тази вечер; безгрижието на Трой може да се превърне в предизвикателство, да приеме формата на присмех, а гневът да подтикне Болдуд към отмъщение.

С почти болезнен страх да не би да я помислят за сантиментално момиче, тази горда жена много умело прикриваше от околните дълбината на силните си чувства, като ги представяше за лекомислие. Но сега нямаше място за преструвки. Напълно объркана, вместо да продължи по пътя, тя започна да крачи напред-назад, като размахваше ръце, притискаше ги до челото си и хлипаше на пресекулки. После седна на купчина камъни до пътя, да помисли. Там остана дълго. Над тъмната земя се появиха очертанията на един червен облак, който се движеше към прозрачно зеления простор в западната част на небето. Над него играеха пурпурни отблясъци, а неуморната земя отнасяше Батшеба към един съвсем различен пейзаж на изток, където вече трептяха и пулсираха звездите. Тя гледаше безшумното им трептене сред безкрайното пространство, но не виждаше нищо. Развълнуваната й душа отсъстваше, бе някъде далече, с Трой.

32.
Нощ — Конекрадец

Уедърбъри бе замряло и тихо като гробище и всички спяха, сякаш бяха мъртви. Църковният часовник удари единадесет. Ясно се долавяше проскърцването и прищракването на колелцата му. Механичните звуци се носеха с обичайната за тях сляпа приглушеност, отекваха, отразени от стените, стигаха до разпокъсаните облаци и се разсейваха сред тях на много мили в неизбродното пространство.

Тази вечер сред попуканите плесенясали стени на къщата на Батшеба бе останала само Мериан. Лиди беше при сестра си, а Батшеба бе отишла да им погостува. Малко след единадесет часа Мериан се завъртя в леглото си. Нещо я беше обезпокоило. Тя не можа да разбере какво е то. Последва някакъв сън, а след това тя се събуди неспокойна, с чувството, че се е случило нещо. Стана от леглото и погледна през прозореца. Ливадката около конюшнята стигаше до къщата и там тя различи в променливия сив полумрак една фигура, която се приближаваше до хранещия се кон. Фигурата хвана коня за шията и го отведе в ъгъла. Там Мериан видя нещо, което, както се оказа по-късно, беше превозно средство, защото след няколко минути, отишли очевидно за впрягане, тя чу ударите на копитата по пътя, придружени от поскърцването на колела.

Само две живи същества можеха да пристъпят през ливадката, плъзгайки се безшумно като привидения, както направи тази тайнствена фигура — една-единствена жена на света или някой циганин. Изключено беше тази жена да се занимава с такава работа посред нощ. Значи можеше да бъде само някой крадец, който сигурно е разбрал, че именно тази нощ къщата не е пазена добре и е решил сега да осъществи дръзкото си начинание. Нещо повече, в потвърждение на подозренията й в Уедърбъри Ботъм имаше цигански катун.

Мериан се страхуваше да извика в присъствието на крадеца, но когато видя, че фигурата изчезна, тя се облече бързо, спусна се тежко по разклатената скърцаща стълба, изтича до къщата на Коган, която се намираше най-близо, и вдигна тревога. Коган извика Габриел, който сега живееше на предишното място, и те заедно отидоха до ливадката. Конят бе изчезнал.

— Тишина! — заповяда Габриел.

Ослушаха се. В неподвижния въздух отекнаха далечните звуци на конски тръс. Това беше някъде около Лонгпадъл Лейн — съвсем близо до циганския катун в Уедърбъри Ботъм.

— Това е нашата Дейнти. Нейните стъпки! Сигурен съм — каза Джан.

— Божичко! Какво направих! Как ще се разгневи господарката, като се върне! Как ще ни ругае! — изпъшка Мериан. — Как ми се ще това да беше се случило, когато тя си е в къщи. Тогава вината нямаше да падне върху нас!

— Трябва да го настигнем — решително каза Габриел. — Аз ще отговарям за всичко пред мис Евърдийн. Да, ще тръгнем след него.

— Бога ми, не виждам как ще го догоним — въздъхна Коган. — Много са ни тежкоподвижни конете за тази работа. Единствено малката Попит е бърза, но какво може да направи тя с двама ездачи на гърба си? Само с онази двойка отвъд оградата можем да направим нещо.

— Коя двойка?

— Тайди и Мол на мистър Болдуд.

— Тогава почакайте ме. Скоро ще се върна — рече Габриел. Той се спусна надолу по хълма към къщата на мистър Болдуд.

— Фермерът Болдуд не е в къщи — каза Мериан.

— Толкова по-добре — отбеляза Коган. — Аз знам защо е излязъл.

След четири-пет минути Оук се появи тичешком с два оглавника в ръка.

— Къде ги намери? — попита Коган, а после се обърна и скочи на оградата, без да дочака отговор.

— Под стряхата. Знаех, че ги държи там — отвърна Габриел, който го следваше. — Коган, можеш ли да яздиш без седло? Защото сега нямаме време да търсим седла.

— Като нищо — заяви Джан.

— Мериан, ти си лягай — извика Габриел от оградата.

Когато стъпиха на пасището на Болдуд, те пъхнаха оглавниците в джобовете си, за да ги скрият от конете, които щом видяха, че мъжете са с празни ръце, покорно се оставиха да бъдат хванати за гривите, и тогава оглавниците ловко им бяха сложени. Тъй като нямаха мундщуци, нито юзди, Оук и Коган си направиха импровизирани юзди, като прекараха през зъбите на животните по едно въже и го завързаха от другата страна. Оук се метна отстрани на коня, а Коган едва се покатери, след като стъпи на една скамейка. Те излязоха през портата и препуснаха след крадеца. Нямаха представа в какво превозно средство е запретнат конят.

След три-четири минути стигнаха до Уедърбъри Ботъм. Огледаха внимателно всичко около пътя. Циганите ги нямаше.

— Негодници! — прошепна Габриел. — Чудно, накъде ли са тръгнали?

— Направо, сигурен съм — каза Джан.

— Отлично. Нашите коне са по-добри. Трябва да ги настигнем — заяви Оук. — А сега напред, с пълна скорост!

Не се чуваше никакъв шум от кола. Когато отминаха Уедърбъри, трошлякът по пътя стана по-мек и глинест. Дъждът го беше намокрил, без да го разкаля. Неочаквано Коган спря Моли и слезе.

— Какво има? — попита Габриел.

— Ние не можем да чуем нищо. Затова трябва да вървим по следите им — отвърна Джан и бръкна в джоба си. Извади кибрит, драсна една клечка и я доближи до земята. Тук беше валяло повече. Всички стъпки и отпечатъци от подкови бяха изгладени или заличени от дъжда и сега представляваха просто дупки, пълни с вода, които отразяваха пламъка от кибритката като очи. Две следи явно бяха съвсем нови; браздите бяха празни и сухи, а не пълни с вода каналчета като другите. Отпечатъците от копитата даваха ясна представа за хода на коня — две двойки следи, на равни отстояния от около три-четири фута, като левите и десните отпечатъци от всяка двойка стояха точно един срещу друг.

— Ами да! — възкликна Джан. — Такива следи означават силен галоп. Разбира се, че няма да ги чуем. А конят е запретнат, виж браздите. Да, това е нашата кобила, сигурен съм!

— Откъде знаеш?

— Старият Джими Харис я подкова миналата седмица. А неговата работа винаги мога да я позная.

— Останалите цигани сигурно са тръгнали по-рано или по друг път — отбеляза Оук. — Няма ли други следи?

— Няма.

Те продължиха. Яздиха уморително дълго. Старият часовник на Джан Коган удари един часа. Джан драсна още една клечка и отново разгледа земята.

— Тук вече е минал на лек галоп — отбеляза той и хвърли клечката. — Ходът криволичи и е доста халтав за кабриолет. Ако питаш мен, пресилили са кобилката още в началото. Ще ги хванем.

Те препуснаха отново и навлязоха в Блекморския дол. Часовникът на Коган удари два часа. Когато спряха да разгледат следите, те бяха разположени така, че ако бяха съединени, щяха да образуват зигзаг, като улични лампи.

— Това е тръс, знам — каза Габриел.

— Сега вече само тръс — развеселен потвърди Коган. — Скоро ще ги догоним.

Те продължиха много бързо още две-три мили.

— Чакай малко — каза Джан. — Я да видим как е изкачила кобилката нанагорнището. Това сигурно ще ни помогне. — Той запали още една клечка и възкликна: — Ура! Тук тя се е изкачвала с обикновен ход, разбира се. Ще ги стигнем след две-три мили, обзалагам се на една крона.

Те препускаха още три мили и се ослушаха. Не се чуваше нищо, освен шума на водата във воденичния вир, която се стичаше през бента с бълбукане и напомняше, че могат да се удавят, ако паднат там. Когато стигнаха един завой, Габриел слезе от коня. Следите бяха единственото указание за посоката, която трябваше да следват, и се налагаше да ги разглеждат много внимателно, за да не ги объркат с други, сравнително нови.

— Какво означава това? Ах, досещам се — каза Габриел, поглеждайки към Коган, който приближи горящата клечка до земята.

Коган, който изглеждаше уморен (а и конете също), отново разгледа тайнствените следи. Този път от познатите отпечатъци на копита се виждаха само три. Четвъртият представляваше само малка вдлъбнатина. Той изкриви лице и подвикна „Брей-й!“.

— Куца — отбеляза Оук.

— Да. Дейнти е окуцяла; предният ляв крак — бавно проговори Коган, загледан в отпечатъците.

— Ще ускорим хода — каза Габриел и отново се метна на потния кон.

Макар че в по-голямата си част шосето приличаше на всяко друго в страната, това все пак беше само второстепенен път. След последния завой те излязоха на главния път за Бат. Коган се успокои.

— Сега ще ги стигнем! — извика той.

— Къде?

— На бариерата при Шертън. Пазачът на тази бариера е най-сънливият човек оттук до Лондон. Казва се Дан Рандал. Познавам го отдавна, още когато беше пазач на бариерата в Кастърбридж. Кобилката куца и докато стигнат до бариерата, ще ги хванем.

Те продължиха много внимателно. Не се чу нито дума, докато не забелязаха малко по-напред на тъжния фон на листака пет бели преградни греди, коиое пресичаха пътя.

— Шт, почти стигнахме! — каза Габриел.

— Ще се доближим тихичко по тревата — добави Коган.

По средата на белите греди се виждаше тъмно петно. Оттам прозвуча глас, който проряза нощната тишина.

— Хей, хей-й-й. Има ли някой тук?

Изглежда, това не беше първият вик, защото когато Оук и Коган се приближиха, вратата на къщата се отвори и се показа полуоблеченият пазач със свещ в ръка. Тя освети всичко наоколо.

— Не вдигай бариерата! — извика Габриел. — Той е откраднал коня!

— Кой? — попита пазачът на бариерата.

Габриел погледна към кабриолета и видя една жена — своята господарка, Батшеба. Когато чу гласа му, тя се опита да скрие лицето си от светлината. Обаче Коган я видя.

— Това е господарката, готов съм да се закълна! — смаян каза Коган.

Това наистина беше Батшеба и тя вече бе успяла да направи това, което толкова успешно вършеше в кризисни моменти, стига те да не бяха от любовен характер — а именно най-хладнокръвно да прикрие изненадата си.

— О, Габриел — тихо попита тя, — къде отивате?

— Ние мислехме… — започна Габриел.

— Аз отивам в Бат — каза тя с увереността, която липсваше на Габриел. — Една много важна работа ме принуди да се откажа от гостуването при Лиди и да тръгна веднага. А вие значи ме преследвате, а?

— Ние помислихме, че конят е откраднат.

— Как може така? Колко глупаво от ваша страна да не разберете, че съм взела кабриолета и коня. Чуках десет минути на прозореца, но не можах да разбудя Мериан, нито да вляза в къщата. Все пак успях да взема ключа от постройката за коли и затова не обезпокоих никого. Не се ли досетихте, че аз съм взела коня?

— Как можехме да се досетим?

— Е, да. Но какво е станало? Това са конете на фермера Болдуд! Боже милостиви, какво сте направили! Защо ми създавате неприятности? Какво, не мога ли да направя дори една крачка, без да ме преследвате като крадец?

— Но откъде можехме да знаем, след като вие не сте оставили никакви указания? — възрази Габриел. — Плюс това в доброто общество жените не карат кабриолети по това време.

— Аз оставих указания, които сигурно щяхте да видите тази сутрин. Написах с тебешир на вратата, че ще взема коня и кабриолета, ще замина, без да будя никого, и скоро ще се върна.

— Но ще се съгласите, мем, че ще можем да прочетем указанията ви чак сутринта, на светло.

— Вярно — съгласи се Батшеба. Въпреки че отначало беше ядосана, тя разсъждаваше достатъчно разумно, за да си позволи да ги обвинява по-продължително и сериозно за нещо, което се срещаше рядко, а именно предаността им към нея. Тя добави благосклонно: — Наистина много съм ви благодарна, че сте си направили труда да ме последвате. Все пак бих предпочела да бяхте взели всички други, но не и конете на мистър Болдуд.

— Дейнти куца, мис — напомни й Коган. — Ще можете ли да продължите?

— О, няма нищо. Едно камъче се беше забило в копитото й. Извадих го преди стотина ярда. Благодаря ви, ще се справя сама. Ще стигна в Бат на разсъмване. Сега нали ще се върнете?

Тя извърна глава — пламъкът на свещта се отрази в нейните живи ясни очи, — потегли и скоро бе обгърната от тъмните тайнствени сенки на летните клони. Коган и Габриел обърнаха конете и галени от кадифения юлски нощен въздух, поеха обратно по същия път.

— Не е ли странна тази нейна приумица, Оук? — учудено отбеляза Коган.

— Да — кратко отвърна Габриел.

— Но тя в никакъв случай няма да стигне в Бат до сутринта!

— Коган, нали това, което направихме тази нощ, ще си остане между нас?

— И аз мисля, че така ще е най-добре.

— Значи разбрахме се. Ще стигнем в Уедърбъри към три и можем да се промъкнем съвсем тихичко.

Преди няколко часа на Ялбърския път, в обезпокоителните си размисли, Батшеба в края на краищата бе стигнала до заключението, че при настоящото отчайващо положение на нещата има само два изхода. Първият беше просто да държи Трой настрана от Уедърбъри, докато Болдуд се успокои; вторият бе да се вслуша в съветите на Оук и порицанията на Болдуд и да се откаже от Трой.

Уви! Беше ли по силите й да сложи край на тази току-що пламнала любов, да му каже, че не го харесва, да не му обръща повече внимание, да го помоли — за нейно добро — от Бат да замине направо в полка си и да не я безпокои повече в Уедърбъри?

Положението беше отчайващо, но тя обмисли всичко спокойно и все пак си позволи, по женски, да помечтае колко щастливо би живяла, ако Трой беше Болдуд и ако пътят на любовта беше и път на дълга. Също измъчваше я мисълта, че той ще я изостави и ще залюби друга жена, защото тя вече бе проникнала в характера на Трой и бе опознала склонностите му много добре. Но за нещастие, въпреки предчувствието, че той скоро ще престане да я обича, тя го обичаше още повече.

Батшеба скочи. Трябва да го види веднага. Да, ще го помоли да й помогне да разреши тази дилема. Ако му напише писмо да не идва тук, то сигурно няма да стигне навреме дори и той да е склонен да я послуша.

Беше ли сляпа Батшеба за общоизвестния факт, че ако е решила да се откаже от него, поддръжката от страна на любимия не е най-надеждната? Или, пак чисто по женски, бе избрала този начин, който й осигуряваше възможност поне за още една среща с него? И тя потръпваше от предвкусваното удоволствие!

Вече се стъмни, сигурно наближаваше десет часът. Тя нямаше друг избор — трябваше да се откаже от гостуването в Ялбъри, което беше обещала на Лиди, да се върне в Уедърбъри, да запрегне коня в кабриолета и веднага да тръгне за Бат. Отначало планът изглеждаше неизпълним — пътуването до Бат беше тежко изпитание дори за силен кон, още повече че тя бе недооценила разстоянието. Това беше рисковано пътешествие за сама жена нощем.

Но можеше ли да отиде при Лиди и да остави всичко на произвола на съдбата? Не, не, всичко друго, само не и това! Батшеба беше обладана от буен порив на благоразумие, който напразно се опиташе да усмири. Тя тръгна към селото.

Вървеше бавно, защото не желаеше да влиза в Уедърбъри, преди селяните да са си легнали и най-вече преди да си е легнал и успокоил Болдуд. Планът й беше да пътува до Бат през нощта, да се срещне с Трой сутринта, преди той да е тръгнал към Уедърбъри, да се раздели с него, после да остави коня да си отпочине (а в това време тя самата да си поплаче малко) и да тръгне обратно на следващата сутрин. По този начин можеше да кара Дейнти леко целия ден, да стигне до Ялбъри, да отиде у Лиди вечерта и да се върне заедно с нея, когато решат — та изобщо никой да не разбере, че е била в Бат.

Такъв беше планът на Батшеба. Но тъй като бе дошла сравнително скоро по тези места и не ги познаваше добре, тя бе изчислила погрешно разстоянието, което щеше да пропътува (а то бе неголямо). Все пак тя осъществи замисъла си и ние видяхме началото на това пътешествие.

33.
На слънце предвестникът

Мина седмица, а от Батшеба нямаше вест; нито се чу нещо.

Най-после пристигна писмо за Мериан. То гласеше, че работата, за която господарката е отишла в Бат, все още я задържа там; но тя се надява да се върне до жътва.

Измина още една седмица. Започна жътвата на овеса и всички мъже бяха на полето, под едноцветното августовско небе, обгърнати от маранята и късите обедни сенки. Вътре в къщите жужаха само мухите, отвред се чуваше свистенето на косите и съскането на отрязаните класове, които се търкаха един в друг, докато кехлибарените им стъбла падаха тежко при всеки замах. Всяка капка, която не беше сайдер в бутилките и манерките, се стичаше във формата на пот от челата им. Беше незапомнена суша.

Жътварите вече се канеха да се скрият под благодатната сянка на едно дърво до оградата, когато Коган видя тичаща през полето фигура в синьо сако с медни копчета.

— Кой ли е това? — почуди се той.

— Да не й е станало нещо на господарката? — каза Мериан, която връзваше снопи с другите жени (винаги връзваха снопите овес тук). — Щото тая сутрин ми се яви лош знак. Отивам да отключа и хоп — изпущам ключа. Падна на плочите и — на две. А ключ да счупиш е прокоба. Ох, що не си е в къщи господарката.

— Това е Каин Бол — каза Габриел, който точеше сърпа си.

Оук не беше задължен да участва в жътвата, но това време бе най-усилното за всеки стопанин, а овесът беше на Батшеба, затова той помагаше.

— Докарал се е — отбеляза Метю Мун. — Няколко дена не си беше дома, откакто му нагнои пръстът. Казва: „Щом не мога да работя, отпуска си земам.“

— Време само за почивка, временце един път — изправи гръб Джоузеф Пуъграс; защото и той като някои други намираше начин в такива горещини да си почине малко от тежката работа, като използваше незначителни поводи. За него пристигането на Каин Бол в делничен ден с празнични дрехи беше причина от първостепенна важност, за да спре работа. — Доде церях крака си, успях да прочета „Пътешественикът“, а Марк Кларк, кога му беше гноясал пръстът, научи четворката — сега страшно я играе.

— А баща ми едно време нарочно ръката си навехнал — да може да ходи по момите — каза Джан Коган уморено и глухо, като изтри лице с ръкав и килна силно шапката си назад.

Каин приближаваше жътварите и те видяха, че в едната си ръка държи голям комат хляб и шунка, от които отхапваше тичешком, а другата му ръка беше бинтована. Когато стигна до тях, устата му вече беше издута като камбана и той започна силно да кашля.

— Ех, Каини! — смъмри го строго Габриел. — Колко пъти съм ти казвал да не тичаш толкова бързо, когато ядеш? Някой ден ще се задавиш и ще умреш, да, точно така ще стане, Каин Бол.

— Кхъ-кхъ-кхъ! — отвърна Каин. — Един залък ми влезе в кривото гърло, кхъ-кхъ! Така стана, мистър Оук! А ходих в Бат, щото пръстът ми беше забрал. Да, и видях, кхъ-кхъ! …

Веднага щом Каин спомена Бат, всички захвърлиха сърповете и вилите и го наобиколиха. За нещастие криво влезлият залък съвсем не му помагаше да говори и в допълнение той кихна тъй силно, че големият часовник изскочи от джоба му и се залюля пред него като махало.

— Да — продължи той, насочвайки мислите и погледа си към Бат, — най-после и аз видях свят, ей! А видях и нашта господарка, кхъ-кхъ-кхъ!

— Дявол да го вземе, момчето ми! — каза Габриел. — На теб все нещо ти влиза в кривото гърло — никога не можеш да кажеш това, което трябва да кажеш.

— Кхъ! Аха! О, мистър Оук, току-що в стомаха ми влетя една мушица и пак се разкашлях!

— Ами да. Устата ти е винаги отворена, калпазанин неден!

— Много е лошо да нагълташ мушица. Бедното момче! — добави Метю Мун.

— И така, в Бат видя… — подкани го Габриел.

— Видях нашта господарка — продължи младият помощник-овчар. — На расотка с един войник. Вървяха един у един, па после се хванаха под ръка, като влюбена двойчица, кхъ-кхъ!, като влюбена двойчица, кхъ!, като влюбена двойчица… — Той се задъха, като с това загуби нишката на разказа си и се огледа наоколо из нивата, сякаш търсеше нещо да го подсети за какво е говорил. — Тъй де, видях господарката с един войник, кху-у-ъ!

— Уф, калпазанино! — въздъхна Габриел.

— Ще ме извиниш, мистър Оук, ама аз така си говоря — каза Каин Бол, поглеждайки укорително към Оук с насълзени от кашлицата очи.

— На ти малко сайдер, да ти облагне гърлото — каза Джан Коган, извади шише със сайдер, отпуши го и го допря до устата на Каини.

Междувременно Джоузеф Пуъграс неспокойно се замисли за сериозните последствия, ако Каини Бол се задуши от кашлица и историята на преживяванията му в Бат умре заедно с него.

— Аз, както ме гледаш, винаги казвам „да бъде волята божия“, преди да върша нещо — скромно промълви Джоузеф. — Така трябва да правиш и ти, Каин Бол. Това е отлична предпазна мярка и може някога да те спаси от задавяне и смърт.

— Мистър Коган щедро изсипваше сайдера в кръглата уста на страдащия Каини; половината от сайдера изтичаше по външните стени на шишето, а остатъкът се разделяше на две: едната част се изливаше навън, върху брадата му, а другата влизаше в кривото гърло. Момчето отново се разкашля и ороси събралите се жътвари със сайдеров облак, който се издигаше около тях, осветяван от слънцето като мъглица-издихание.

— Колко нескопосно кихаш! Дръж се като хората, бъди по-възпитан, пале недно! — скара му се Коган и дръпна бутилката.

— Влезе ми в носа! — извика Каини веднага щом можа да продума. — Шията ми заля, болния пръст, хубавите копчета и горките ми нови дрехи!

— Сиромашкото, загази с тая кашлица — каза Метю Мун. — А пък аз нямам търпение да изслушам новините! Тупни го по гърба, пастирю!

— Такъв съм си — оплакваше се Каин. — Мама все ми вика да не се вълнувам толкова.

— Вярно, вярно — потвърди Джоузеф Пуъграс. — Семейство Бол са такива едни чувствителни. Познавах дядо му на малкия — такова едно бъзливо беше, нервено, пък скромно и любезно, любезно, не мога ти го описа! Все се червеше, кажи го като мен, па аз това го нямам за лошо!

— О, то въобще не е лошо, мистър Пуъграс — каза Коган.

— Много висшо качество си е!

— Аха. Не обичам да ме хвалят, не обичам — смирено промърмори Пуъграс. — Ма всеки по рождение си е с дарбата си, т’ва е истината. Аз все гледам да не си изтъквам много скромните дарби. Ала човек може ли скри даденото му! Кога съм се раждал, Създателят сигур’ не се е поскъпил на дарби… Стой си под шиника, Джоузеф, крий си светилцето под шиника! Толко’ съм скромен, хора, да се чуди и мае човек! Пък и що ли ми трябват похвали!… Аз си имам Проповедта на планината с календар на светците, там се споменуват имената на някои смирени люде…

— Дядото на Каини беше много умен човек — добави Метю Мун. — Измисли нов сорт ябълка, тя и до ден-днешен се нарича „Ранна Боловка“. Червената ябълка от сорта „Том Пут“ се ашладисва с Ренета, а после с ранозрейка. Вярно, обичаше той да ходи в кръчмата и другаде с една жена и да бъде с нея така, както не му се падаше по закон. Но че беше умен човек, умен беше — дума да няма.

— Кажи сега, Каин — нетърпеливо го подкани Габриел, — какво видя?

— Видях как нашата господарка влиза подръка с един войник в ня’къв парк, дето имаше пейки, храстоляк и цветя — уверено продължи Каини с неясното чувство, че думите му оказват силно въздействие върху Габриел. — Мисля, че войникът беше сержант Трой. Седяха там има-няма половин час, говореха си едно такова умилно и тя изведнъж се разплака жално-жално. Като излизаха от парка, очите й лъскаха и беше бяла като крин; гледаха се галено, явно се бяха сдушили.

Лицето на Габриел изтъня.

— Е, и какво още видя?

— О, много нещо.

— Бяла като крин, а? Сигурен ли си, че беше тя?

— Да.

— Е, и какво още?

— Магазини с големи витрини, големи облаци — на дъжд — в небето и стари дървета по пътя.

— Дръвник! Друго какво ще кажеш? — попита Коган.

— Остави го на мира — намеси се Джоузеф Пуъграс. — Каза ти го момчето, че небето и земята в Батско са си като тукашните. За добро ни е да знаем нещо за чуждите градове. Оставете младото да каже.

— А хората в Бат — продължи Каини — въобще нямат нужда да палят огън, освен за разтуха, щото водата извира от земята вряла, готова.

— Вярно е — потвърди Метю Мун. — Чувал съм и други пътешественици да казват същото.

— Там не пият нищо друго — обясняваше Каин. — Като ги гледам как гълтат тая вода, мисля си, че сигур много им се аресва.

— Нас ни се струва дива работа това, ма ония там си я пият и пет пари не дават — каза Метю.

— А храната, и тя ли изскоква като водата? — попита Коган и намигна.

— Не. Да си ви кажа, това му е лошото на Бат, истина е лошо. Господ не е бил тъй щедър за яденето, както за водата и това беше мъчнотия, едвам я изтърпях, доде бях там.

— М-да, град с чудесии — отбеляза Метю Мун. — Сигур’ и на хората там да им се чудиш.

— Мис Евърдийн и войникът се разхождаха, тъй ли? — попита Габриел, който отново се присъедини към тях.

— Расождаха се, я, и тя беше с една хубава рокля, копринаж, златиста такава, с черна дантела. Толко корава рокля, че може да стои сама, ако трябва, без да има никой вътре. Красота! И косата на господарката беше сресана фантазе. А като светна онова ми ти слънце по копринажа и червения мундур, леле к’во нещоо! Виждаха се в улицата от единия край до другия.

— И после какво? — прошепна Габриел.

— После влязох у Грифин да ми накове табани на обущата. Оттам отидох в сладкарницата на Риг и си купих за едно пени от най-евтините и най-хубавите корави курабийки, а те излязоха мухлясали, ама не сичките. После се разхождах и си ги ядях, и гледам — един часовник колкото подница…

— Но какво общо има това с господарката?

— Мистър Оук, ако ме оставиш да говоря спокойно, ще стигна и дотам! — примоли се Каини. — Извинявай, ама ти сигур пак ще ме объркаш, аз ще се разкашлям и тогава нищо няма да мога да кажа.

— Така де, остави го да говори както знае — намеси се Коган.

Отчаян, Габриел се въоръжи с търпение, а Каини продължи:

— В Бат къщите са огромни и дори делник на улиците има повече хора, отколкото в Уедърбъри на Петдесетница. Влизах в големите църкви и в параклисите. Да видите само как хубаво се моли пасторът! Коленичи долу, сбере ръце, а златните пръстени на ръцете му блестят и хвърлят искри в очите ти. Така е — който се моли хубаво, и пръстени си е спечелил! Колко добре щеше да е да си живеех там.

— Нашият пастор Търдли, сиромахът, няма пари за такива пръстени — замислено продума Метю Мун. — Но пак си е един от най-добрите хора, дето съм срещал. Не ми се вярва бедният Търдли да има някакъв пръстен, дори и най-евтиния калаен или меден. Какво украшение щяха да са за него тия златни пръстени, да се изправи там на амвона, да светят ония ми ти свещи! Но това не е за него, бедния. Да, като си помислиш само как няма равенство на тоя свят.

— Сигурно той не е създаден за украшения — мрачно добави Габриел. — Е, достатъчно, Каини. Сега продължавай, бързо.

— Добре. А модерните пастори са с мустаци и дълги бради — продължи знаменитият пътешественик. — Те досущ приличат на Мойсей и Аарон, и на нас, енориашите, ни се струва, че сме чада Израилеви.

— Така трябва, добре ви се струва — насърчи го Джоузеф Пуъграс.

— А сега в нашата страна има две вери — англиканска и сектантска. Казах си, ще бъда и от двете по равно, затова сутрин ходех в англиканската църква, а следобед — в сектантската.

— Добро момче, разбрано — отбеляза Джоузеф Пуъграс.

— В англиканската пеят молитви и навсякъде блести, стените са изписани с всички цветове на дъгата; а в сектантската говорят проповеди и освен сиво сукно и голи варосани стени, друго няма. И после… вече изобщо не видях мис Евърдийн.

— Защо не каза това по-рано? — страшно разочарован възкликна Оук.

— Ако се хване с тоя мъж, ще съжалява — каза Метю Мун.

— Тя не се е хванала с него — възмути се Габриел.

— Не е толкова глупава, я — добави Коган. — Господарката е разумна, има пипе под тия черни къдри и такова нещо няма да направи.

— Той е от благородно потекло, не е някой недодялан, прост човек — колебливо рече Метю. — Стана войник, щото е луда глава, а на жените такива им харесват.

— Каин Бол — неспокойно се обърна към него Габриел, — можеш ли да се закълнеш с най-ужасната клетва, че онази жена е била мис Евърдийн?

— Каин Бол, ти не си и бебе сукалче — добави Джоузеф с напълно подходящ за разговора гробовен глас, — и знаеш какво е да се закълне човек. Клетвата, дето ще произнесеш и запечаташ с камъка, е ужасна, а нали пророк Матей ни казва, че „върху чиято глава падне клетвата, ще я смаже“.[1] Сега можеш ли ти пред всичките, дето са събрани тук, да се закълнеш, че казваш истината, както иска пастирът?

— Моля ти се, мистър Оук! — разтревожен от религиозния смисъл на положението, извика Каини и неспокойно огледа наобиколилите го жътвари. — Нямам нищо против да кажа, че е вярно, но за нищо на света няма да река: „Ако не е вярно, в пъкъла да се продъня!“

— Каин, Каин, как не те е срам? — строго рече Джоузеф. — Молят те да се закълнеш със свещена клетва, а ти говориш като проклетия Симей[2], син на Гера, дето обикалял и злословел. Срамота, момче, срамота!

— Не, аз не злословя. Ти, Джоузеф Пуъграс, само гледаш да ме вкараш в грях. Да, точно така! — разплака се Каини. — Аз исках само да кажа чистата истина, че това бяха мис Евърдийн и сержант Трой. Но ти май искаш да кажа някаква друга, ужасна истина, дето може би не са били те!

— Нищо не може да се разбере — каза Габриел и продължи да жъне.

— Тебе, Каин Бол, май трябва да те изпитат със залък хляб — ако лъжеш, да се задавиш — изпъшка Джоузеф Пуъграс.

Сърповете отново заиграха и класовете зашумяха. Габриел, без да се преструва на весел, не се показваше и особено потиснат. Обаче Коган беше човек врял и кипял в тези работи и когато отидоха на сянка, каза:

— Не се коси и не жали за нея, Габриел. Какво те е грижа чия любима е, като не може да е твоя?

— И аз така си казвах — отвърна Габриел.

[1] Перифраза на думите на Исус: „И който падне върху тоя камък, ще се разбие; а върху когото падне, ще го смаже.“ Евангелие от Матея, XXI, 44. ↑

[2] Симей, от Сауловия род, ругаел Давид и злословел против него, когато той бягал от Авесалом, сина на Саул. Втора книга царства, XVI. ↑

34.
Отново у дома — Сатана

Същия ден привечер Габриел се бе облегнал на вратата на градината на Коган и оглеждаше фермата, преди да си легне. По тревясалия от края път безшумно идеше кола. От нея се дочуваха гласовете на две жени. Те разговаряха спокойно, без да понижават тон. Оук веднага позна гласовете на Батшеба и Лиди.

Колата се приближи и отмина край него. Това беше кабриолетът на мис Евърдийн. Вътре бяха само Лиди и господарката й. Лиди питаше за Бат, а нейната спътница отговаряше небрежно и разсеяно. И Батшеба, и конят изглеждаха уморени.

Истинското облекчение от това, че тя отново е тук, жива и здрава, прогони всички мрачни мисли на Оук. Огромна радост го овладя. Всички неприятни вести бяха забравени.

Той дълго стоя до вратичката и гледа, докато небето съвсем притъмня, изтокът и западът преляха в един цвят и плахите зайци започнаха по-смело да подскачат по неясно очертаните хълмчета. Габриел сигурно щеше да остане там още половин час, когато една тъмна фигура бавно се приближи към него.

— Лека нощ, Габриел — каза минувачът. Това беше Болдуд.

— Лека нощ, сър — отвърна Габриел.

Болдуд изчезна по пътя и скоро след това Габриел отиде да спи.

Фермерът Болдуд се насочи към къщата на мис Евърдийн. Когато стигна до входа, видя, че в гостната свети. Щорите не бяха спуснати. В стаята, с гръб към него, седеше Батшеба и преглеждаше някакви книжа или писма. Той почука на външната врата и зачака с напрегнати мускули и пулсиращи от болка слепоочия.

От срещата на пътя за Ялбъри Болдуд не беше излизал от градината си. Дните му минаваха в мълчание, самота и размисли за женската природа. Той приписваше на половината от човешкия род особеностите на единствената жена, с която се бе сблъскал. Постепенно се успокои, проникна се от ведро настроение, овладяха го добри чувства и това беше причината за излизането му тази вечер. Той идваше да се извини и да поиска прошка от Батшеба. Срамуваше се от своята несдържаност. Току-що бе узнал за връщането й. Мислеше, че е била на гости при Лиди, защото нейното пътуване до Бат му беше неизвестно.

Той попита за мис Батшеба. Лиди го погледна недоумяващо, но той не забеляза това. Тя се отдалечи и го остави навън. След малко щорите на стаята, където седеше Батшеба, бяха спуснати: за Болдуд това беше лош знак. Лиди излезе отново.

— Господарката не може да ви приеме, сър — каза тя.

Фермерът веднага си тръгна. Не му беше простено — това беше всичко. Току-що бе видял тази, която за него беше едновременно радост и мъчение; в началото на лятото бе желан гост, но сега тя не го допускаше до себе си.

Болдуд не бързаше да се прибере. Беше около десет часа и той още се разхождаше из Уедърбъри, когато чу, че междуградската кола влиза в селото. Колата пътуваше от Уедърбъри до един град на север и обратно. Неин собственик и кочияш беше един човек от Уедърбъри. Сега колата спря пред дома му. Закрепеният на чергилото фенер освети човек, облечен в пурпурна куртка с бляскави копчета, който слезе пръв.

— Ах — каза си Болдуд, — той идва да я види отново.

Трой влезе в къщата на кочияша, където беше отседнал при предишното си посещение в Уедърбъри. Неочаквано Болдуд взе решение. Той забърза към къщи. След десет минути се върна и се запъти към къщата на кочияша, сякаш искаше да посети Трой. Но когато се приближи, някой отвори вратата и излезе.

— Лека нощ — каза човекът и Болдуд позна гласа на Трой.

Странно, защо той излизаше веднага след пристигането си. Все пак Болдуд го последва. Трой държеше в ръка пътна чанта — същата, която бе донесъл със себе си. Изглежда, смяташе да замине отново още тази нощ.

Трой се насочи към хълма и закрачи бързо. Болдуд го настигна.

— Сержант Трой?

— Да, аз съм сержант Трой.

— Ако не се лъжа, току-що пристигнахте?

— Да, идвам от Бат.

— Аз съм Уилям Болдуд.

— Така ли?

Това беше подхвърлено с такъв тон, че кръвта на Болдуд закипя.

— Искам да говоря с вас — започна той.

— За какво?

— За жената, която живее наблизо. За тази, която сте измамили.

— Чудя се на нахалството ви — каза Трой, без да спира.

— Вижте какво — рече Болдуд и му препречи пътя, — чудете се колкото искате, но трябва да се обясним.

Трой долови мрачната решителност в тона на Болдуд, огледа здравата му фигура и забеляза дебелата сопа, която той държеше в ръка. Спомни си, че минава десет часът. Малко учтивост нямаше да навреди.

— Ясно. С удоволствие ще ви изслушам — въздъхна Трой и остави пътната чанта. — Но говорете тихо, защото някой може да ни чуе.

— Добре. Аз знам много за вашата… за привързаността на Фани Робин към вас. Мога да добавя, че аз съм единственият човек в селото, който знае това, освен Габриел Оук. Вие трябва да се ожените за нея.

— Предполагам, че трябва. Наистина аз много искам да се оженя за нея, но не мога.

— Защо?

Трой за малко щеше да изтърси нещо прибързано, но се сдържа и отговори:

— Много съм беден.

Интонацията му се промени. Допреди малко говореше с безгрижен нагъл тон, а сега в гласа му прозвучаха фалшиви нотки.

Болдуд бе твърде възбуден, за да забележи разликата в интонацията. Той продължи:

— Ще говоря направо. Разберете, не желая да засягам въпросите за добродетел или порок, за женска чест и позор, или да изразявам мнението си за вашето поведение. Имам делово предложение.

— Разбирам — каза Трой. — Защо не седнем?

До оградата срещу тях се търкаляше старо дърво и те приседнаха на него.

— Аз бях сгоден за мис Евърдийн — започна Болдуд, — но вие дойдохте и…

— Не сте били сгоден — заяви Трой.

— Бях почти сгоден.

— По-точно, ако не се бях появил аз, тя щеше да се сгоди за вас.

— Дявол да го вземе, сигурно щеше.

— Значи още не ви е била обещала.

— Ако вие не бяхте дошли, положително щеше да ми обещае. Да, предложението ми сигурно щеше да бъде прието. Ако не бяхте я видели, досега да сте се оженили за Фани. Разликата между положението на Батшеба и вашето е твърде голяма, за да може този ваш флирт да завърши с брак. И тъй, единственото, за което ви моля, е да не я безпокоите повече. Оженете се за Фани и аз ще ви възнаградя.

— Как?

— Сега ще ви платя добра сума. После ще прехвърля на Фани още пари и ще се погрижа в бъдеще да не ви измъчва бедността. Ще се изразя по-ясно. Батшеба само си играе с вас: вие сте твърде беден за нея, както казах. Съветвам ви да не си губите времето да търсите толкова блестяща партия, защото това ще ви попречи да си намерите по-скромна и подходяща съпруга. Вземете си чантата и се върнете, напуснете Уедърбъри още сега, тази нощ, и ще имате петдесет фунта. Ако ми кажете къде живее Фани, тя също ще получи петдесет фунта, които ще й дадат възможност да се приготви за сватбата. А в деня на бракосъчетанието ще й бъдат изплатени още петстотин фунта.

Гласът на Болдуд трепереше, чувстваше се, че той се колебае, ясно съзнава несъстоятелността на своята тактика и не вярва в успеха си. Това съвсем не беше предишният солиден и уверен в себе си Болдуд. Само преди няколко месеца той би определил като детински плана, който сега замисляше. Влюбеният е способен да изпитва чувства, недостъпни за човека със свободно сърце. Но при свободния мъж има прозорливост и здравомислие, които напразно търсим у влюбения. Силното пристрастие предполага известна ограниченост, а любовта, въпреки че обогатява човека с нови преживявания, в същност ограничава неговия кръгозор. Болдуд бе нагледен пример за това: без да знае къде е Фани Робин, какво е станало с нея, без да има представа с какви средства разполага Трой, той му правеше такова предложение.

— Аз повече харесвам Фани — отбеляза Трой — и щом като смятате, че мис Евърдийн е недостъпна за мен, ако приемех парите и се оженех за Фани, само бих спечелил. Но тя е най-обикновена слугиня.

— Няма значение. Съгласен ли сте да направим тази уговорка?

— Да.

— Ах! — въздъхна с надежда Болдуд. — Но, Трой, щом като харесвате Фани повече, тогава защо се намесихте тук и разбихте щастието ми?

— Сега повече обичам Фани — отвърна Трой. — А Батш… мис Евърдийн само ме възпламени и за известно време измести Фани. Но вече всичко е свършено.

— Защо е свършило толкова бързо? И тогава защо отново сте тук?

— Има сериозни причини за това. Значи казвате петдесет фунта веднага?

— Да — потвърди Болдуд. — Ето ги, петдесет златни лири — и подаде на Трой един малък пакет.

— Всичко сте подготвили. Изглежда, пресметнали сте, че ще приема парите — отбеляза сержантът, вземайки пакета.

— Мислех, че може да ги приемете — поясни Болдуд.

— Вие имате само думата ми, че ще изпълня обещанието, докато аз вече разполагам с петдесет фунта.

— Да, помислих и за това. Реших, че ако не мога да разчитам на честността ви, мога поне да се доверя на… да я наречем — вашата предвидливост. Вие няма да поискате да изгубите петстотин фунта и да си създадете един непримирим враг от човека, който само желае да ви бъде полезен.

— Спрете! Слушайте! — прошепна Трой.

От хълма, по който се изкачваше пътят, долетя леко почукване на токове.

— Боже мой, това е тя — продължи той. — Трябва да отида и да я посрещна.

— Тя? Коя?

— Батшеба.

— Батшеба навън и сама по това време! — изненадан и разтревожен възкликна Болдуд и скочи на крака. — Защо трябва да се срещнете?

— Тя ме очаква тази вечер. Сега трябва да говоря с нея и да се простим завинаги, както вие пожелахте.

— Не виждам защо трябва да говорите с нея.

— Нищо лошо няма да се случи. Ако не се появя, тя ще обикаля наоколо да ме търси. Вие ще чуете всичко, което аз ще й кажа. Това ще ви помогне в любовните дела, когато мен вече няма да ме има тук.

— Вие се подигравате с мен.

— Ни най-малко. И не забравяйте, че ако не разбере какво се е случило, тя ще мисли повече за мен. По-добре е да й кажа направо, че съм дошъл да се откажа от нея.

— Ще се придържате ли строго към уговорката ни? Аз ще чуя ли всяка ваша дума?

— Да. Сега стойте там, дръжте чантата ми и слушайте внимателно.

Леките стъпки се приближаваха. От време на време те замираха, сякаш девойката се ослушваше. Трой изсвири два такта мелодично, като с флейта.

— Ето значи докъде сте стигнали! — опечален прошепна Болдуд.

— Вие ми обещахте да пазите тишина — напомни му Трой.

Трой пристъпи.

— Франк, мили, ти ли си? — чу се гласът на Батшеба.

— О, боже! — беззвучно простена Болдуд.

— Да — отвърна Трой.

— Колко закъсня! — нежно продължи тя. — С колата ли пристигна? Чух шума от колелата, но това беше отдавна, и вече се отчаях.

— Как мога да не дойда! Ти знаеше, че ще дойда, нали?

— Да, мислех, че ще дойдеш — игриво се отзова тя. — Имаме късмет, Франк! В къщата няма жива душа освен мен. Изпратих ги всички и никой няма да разбере, че си посетил чертозите на своята дама. Лиди искаше да отиде при дядо си, да му разкаже как е прекарала при сестра си. Разреших й да остане там до утре. Дотогава ти вече няма да си тук.

— Чиста работа — рече Трой. — Но трябва да се върна, да си взема чантата, в нея са ми чехлите, четката за зъби и гребенът. Бягай у вас, обещавам след десет минути да бъда в стаята ти.

— Добре — тя се обърна и тръгна нагоре.

По време на разговора им лицето на Болдуд се покри със студена лепкава пот, а здраво стиснатите му устни затрепериха нервно. Той тръгна към Трой, който се обърна и пое чантата.

— Какво ще заповядате да съобщя на Батшеба? Че съм дошъл да се сбогуваме и че не мога да се оженя за нея? — подигравателно попита войникът.

— Не, не, чакайте малко! Искам да ви кажа още нещо… още нещо — дрезгаво прошепна Болдуд.

— Сега разбирате каква е моята дилема — въздъхна Трой. — Може би съм лош човек, поддавам се на импулсите и не правя това, което трябва. Обаче не мога да се оженя и за двете. Предпочитам Фани поради две причини. Първо, повече я харесвам, и второ, благодарение на вас ще стане изгодна партия.

В този миг Болдуд се хвърли върху него и го стисна за шията. Трой почувства, че хватката на Болдуд бавно се стяга. Нападението беше съвсем неочаквано.

— Чакайте — изхриптя той. — Вие погубвате тази, която обичате!

— Какво искате да кажете? — попита фермерът.

— Оставете ме да си поема дъх — помоли Трой.

— О, господи, мога да ви убия! — изръмжа Болдуд и отпусна ръце.

— И да я погубите.

— Да я спася.

— Как може да бъде спасена тя сега, ако аз не се оженя за нея?

Болдуд изстена. Той неохотно пусна войника и го блъсна в оградата.

— Изверг! Инквизитор! — извика фермерът.

Трой отскочи като топка и инстинктивно понечи да се хвърли върху Болдуд, но се овладя и каза безгрижно:

— Не си струва да си меря силите с вас. Как може да се разрешават спорове по такъв варварски начин! Аз съм против насилието и именно поради това си убеждение ще напусна армията. Сега, след като разбрахте какви са отношенията ни с Батшеба, няма смисъл да ме убивате, нали?

— Ще бъде грешка — механично продума Болдуд с отпусната глава.

— По-добре вие се самоубийте.

— Да, така ще бъде много по-добре.

— Радвам се, че го разбирате.

— Трой, оженете се за нея и забравете това, което уговорихме преди малко. Това е ужасно за мен, но вземете Батшеба, аз се отказвам от нея! За да ви бъде напълно предана тялом и духом, тя сигурно много ви обича. Батшеба, бедна жено, заблудена жено!

— А Фани?

— Батшеба е богата — с нервна загриженост продължи Болдуд — и тя ще ви бъде добра съпруга, Трой. Заради нея наистина си заслужава да ускорите сватбата!

— Но тя има властен характер, дори, бих казал, нещо повече, и аз ще бъда само неин роб. А с бедната Фани мога да правя каквото си пожелая.

— Трой — умолително прошепна Болдуд, — аз ще сторя всичко за вас, само не я изоставяйте. Моля ви, не я изоставяйте, Трой!

— Кого? Бедната Фани?

— Не! Батшеба Евърдийн. Обичайте я! Обичайте я с цялото си сърце! Как не разбирате, че за вас е много изгодно веднага да я вземете?

— Няма да взема нищо, което вече не съм взел.

Ръката на Болдуд отново се протегна конвулсивно към Трой. Той обузда сляпата си ярост, а тялото му се отпусна като смазано от мъка. Трой продължи:

— Скоро ще се откупя от войската и тогава…

— Но вие трябва да ускорите сватбата! Ще бъде по-добре и за двама ви. Вие се обичате и трябва да ми позволите да ви помогна да се ожените.

— Как?

— Като прехвърля петстотин фунта на Батшеба, вместо на Фани, за да можете веднага да се ожените. Но не! Тя не би ги приела от мен. Аз ще ви ги изплатя в деня на сватбата.

Трой замълча, тайно удивен от бясното заслепление на Болдуд. После попита някак си небрежно:

— И аз ще получа всичко сега?

— Да, ако искате. Обаче сега не нося със себе си толкова пари. Не очаквах това. Но всичко, което имам, е ваше.

Като сомнамбул Болдуд отвори голямата платнена чанта, която носеше, и започна да рови в нея.

— Имам още двайсет и един фунта. Две банкноти по десет и една златна лира. Но преди да си тръгна, трябва да ми подпишете един документ…

— Дайте ми парите и ще отидем направо при нея. Готов съм да подпиша каквото пожелаете, само за да ви угодя. Но тя не трябва нищо да разбере за тези пари.

— Да, да, разбира се — припряно продума Болдуд. — Ето парите. Ако ме придружите до дома, там ще напишем документа за останалата сума, а също и условията.

— Първо ще идем при нея.

— Но защо? Пренощувайте при мен, а утре сутринта ще отидем при нотариуса.

— Но аз трябва да се посъветвам с нея или поне да я уведомя.

Те се изкачиха по хълма до къщата на Батшеба. Когато стигнаха до входа, Трой каза: „Почакайте малко“ и влезе вътре, като остави вратата притворена. Болдуд зачака. След две минути в коридора светна и той видя, че отвътре веригата на вратата е закачена. Появи се Трой със свещ в ръка.

— Нима смятахте, че ще се вмъкна с взлом? — презрително попита Болдуд.

— О, не, просто обичам всичко да е сигурно. Ще хвърлите ли поглед на това? Аз ще ви държа свещта. — През открехнатата врата Трой му подаде един сгънат вестник и приближи свещта. — Ето тук — посочи с пръст той.

Болдуд зачете:

„БРАКОСЪЧЕТАНИЯ

На 17 т.м. в църквата «Свети Амброзий», в Бат, от преподобния Д. Минсинг, бакалавър по богословие, Френсис Трой, единствен син на покойния доктор Едуард Трой от Уедърбъри, сержант от Единадесети гвардейски драгунски полк, за Батшеба, единствена жива наследница на покойния мистър Джон Евърдийн от Кастърбридж.“

— Как беше приказката, Болдуд — болен здрав носи! — подхвърли Трой. И прозвуча ехиден гърлен смях. Вестникът падна от ръцете на Болдуд. Трой продължи: — Петдесет фунта, за да се оженя за Фани. Дадено! Двайсет и един фунта, за да не се женя за Фани, а за Батшеба. Дадено! В крайна сметка: вече съм съпруг на Батшеба. Да, Болдуд, вас ви сполетя жалката участ на тези, дето се опитват да застанат между мъжа и жена му. И още нещо. Колкото и да съм лош, все пак не съм такъв негодник, че сватбата или нещастието на някоя жена да бъдат за мен пазарлък и търговия. Фани ме напусна отдавна и въобще не знам къде е. Търсих я навсякъде. И друго. Вие казвате, че обичате Батшеба; макар че при най-нищожния привиден повод сте готов да повярвате в безчестието й. Пет пари не давам за такава любов! Сега, след като ви дадох този урок, вземете си парите.

— Няма да ги взема, няма! — изсъска Болдуд.

— Както искате, но и аз също няма да ги приема — презрително изрече Трой, уви златото в банкнотите и хвърли всичкото на пътя.

Болдуд размаха юмрук срещу него.

— Ах ти, мошеник! Изчадие адово! Сатана! Ама ще те накажа, запомни това, ще те накажа!

Отново екна звънък смях. Трой затвори вратата и я заключи отвътре.

Цялата нощ Болдуд броди по хълмовете и долчинките на Уедърбъри като печална сянка по мрачните брегове на Ахерон.[1]

[1] Ахерон — в гръцката митология една от реките в подземното царство на мъртвите, по която Харон превозва душите на умрелите. ↑

35.
На горния прозорец

Рано сутринта на другия ден росата проблясваше в първите слънчеви лъчи, радостното чуруликане на птиците огласяше чистия въздух, а паяжината на почти незабележимите облачета прошарваше тук-там бледата небесна синева, без ни най-малко да помрачава лъчезарното утро. Слънцето багреше всичко в жълто и омекотяваше сенките. Стените на старата къща бяха покрити с листата на увивни растения — виснали под тежки водни капки, които увеличаваха предметите зад тях като миниатюрни лупи.

Тъкмо преди часовникът да удари пет часа, Габриел Оук и Коган минаха през селския кръстопът и се запътиха към полето. Едва зърнаха къщата на своята господарка и на Оук му се стори, че един от горните прозорци се отваря. Двамата мъже спряха до обсипаните с черни плодове високи бъзови храсти, почти скрити в тяхната сянка.

На прозореца се бе облегнал красив мъж. Той погледна на изток и на запад като стопанин, който оглежда владенията си рано сутрин. Мъжът бе сержант Трой. Той бе наметнал небрежно червената си куртка, без да я закопчава, и се държеше непринудено, като войник, отседнал за почивка.

Коган заговори пръв, поглеждайки към прозореца.

— Те са се венчали!

Габриел, който преди малко бе видял човека на прозореца, сега бе обърнал гръб и не отговаряше.

— Така си и мислех, че днес ще узнаем нещо ново — продължи Коган. — Снощи покрай нас мина някаква кола. Теб те нямаше точно тогава. — Той погледна към Габриел. — О, небеса, как побеля лицето ти, Оук! Приличаш на мъртвец!

— Така ли? — слабо се усмихна Оук.

— Облегни се на портата. Аз ще почакам.

— Добре.

Те се облегнаха на портата за малко. Габриел унило гледаше в земята. Той се пренесе в бъдещето и си представи сцените на разкаяние, които неминуемо щяха да последват това прибързано решение. Веднага бе разбрал, че те са женени. Но защо всичко бе забулено в такава тайна? Стана известно, че поради грешката в пресмятанията на разстоянието пътуването до Бат е било ужасно: кобилата съвсем е окуцяла и са стигнали там след повече от два дни. По характер Батшеба не беше потайна. Въпреки недостатъците си, тя беше много откровена. Възможно ли е да е попаднала в някоя клопка? Този брачен съюз причини на Оук неизразима мъка и го порази като гръм от ясно небе, макар цялата предишна седмица да го измъчваха подозрения, че именно тъй ще приключи нейната среща с Трой далече от дома й. Спокойното й завръщане с Лиди донякъде разсея страховете му. Едва доловимото движение изглежда почти като неподвижност, но в същност няма нищо общо с нея. Така и неотдавнашното състояние на Оук, който хранеше слаба, граничеща с отчаянието надежда, не можеше да бъде наречено пълна безнадеждност. След няколко минути Габриел и Коган продължиха към къщата. Сержантът още стоеше на прозореца.

— Добро утро, приятели! — весело викна той, когато приближиха.

Коган отвърна на поздрава.

— Няма ли да кажеш добро утро? — подкани той Габриел. — На твое място бих поздравил. Нищо няма да ти струва, но все пак трябва да бъдеш учтив.

Габриел си помисли, че след като неизбежното вече се е случило, то колкото по-спокойно приеме събитието, толкова по-приятно ще бъде това на любимата жена.

— Добро утро, сержант Трой — отвърна той с безжизнен глас.

— Каква мрачна развалина е тази къща — усмихнат подхвърли Трой.

— А може и да не са се оженили! — тихо предположи Коган. — Може би тя не е там.

Габриел поклати глава. Войникът се обърна на изток и слънцето превърна пурпурния му мундир в оранжево петно.

— Но това е хубава стара къща — намеси се Габриел.

— Да, сигурно е така, но аз се чувствам като младо вино в стар мях. Мисля, че трябва да се пробият нови прозорци, а тези стени с ламперия да се подновят, да станат по-светли. Или изобщо да се махне дъбовата ламперия и да се сложат тапети.

— Ще бъде жалко.

— О, не! Един философ ми каза веднъж, че старите строители, които са работили в епохата на разцвета на изкуството, не уважавали творенията на своите предшественици и ги разрушавали или променяли по свой вкус. Защо и ние да не можем да правим същото? „Творчеството не се погажда с охраната на старините — казваше той. — И цял милион антиквари не могат да създадат някой нов стил.“ Същото мисля и аз. Искам тази къща да стане по-съвременна, за да живеем в нея по-весело, докато можем.

Военният се обърна и огледа интериора, обмисляйки какви подобрения да направи. Габриел и Коган си тръгнаха.

— Коган — неочаквано извика след тях Трой, сякаш си припомняше нещо, — имало ли е душевноболни в рода на мистър Болдуд?

Джан се замисли.

— Веднъж чух, че чичо му нещо не бил в ред, но само чух и не знам дали това е вярно — отвърна той.

— Както и да е, няма значение — безгрижно рече Трой. — Е, тази седмица ще поработя с вас на полето, но първо имам да уредя някои неща. Довиждане. Разбира се, ние с вас ще бъдем приятели. Аз не съм горделивец: никой не може да каже това за сержант Трой. Обаче тъй ми било писано. Ето ви половин крона да пийнете за мое здраве.

Трой ловко хвърли монетата през оградената ливадка точно към Габриел, който се дръпна с ядосано, зачервено лице. Коган я стрелна с очи, приведе се и я хвана, когато тя отскочи от пътя.

— Добре тогава, вземи я ти, Коган — презрително, почти злобно каза Габриел. — Аз ще мина и без подаръци от него!

— Не се надувай толкова — дълбокомислено го посъветва Коган. — Щото ако се е оженил за нея, той ще се откупи от армията и ще ни стане господар тука, помни ми думата. Та затова покажи му, че го уважаваш, а инак можеш да си го смяташ за негодник.

— Може би е най-добре да си мълча, но няма да се унижавам пред него. Аз не мога да лаская и ако се наложи да се умилквам някому, за да запазя мястото си, скоро ще го загубя.

Конникът, когото бяха забелязали в далечината, вече почти се бе изравнил с тях.

— Ето го мистър Болдуд — отбеляза Оук. — Какво ли искаше да каже Трой с онзи въпрос?

Коган и Габриел кимнаха почтително на фермера и забавиха крачките си в случай че той ги попита нещо. Но той не каза нито дума и те се оттеглиха встрани, за да му направят път.

Ужасната мъка, с която Болдуд се бори цяла нощ и продължаваше да се бори, се забелязваше само по бледността на строго очертаното му лице, издутите вени на челото и слепоочията и дълбоките бръчки около устата му. Конят го отнасяше все по-далеч и като че ли самите стъпки на животното говореха за безграничното отчаяние на ездача. Когато забеляза трагедията на Болдуд, Габриел за момент забрави своята. Той се загледа в широкия гръб на фермера, който седеше изправен в седлото, без да отмества поглед, с притиснати до тялото лакти. Широкополата шапка стоеше неподвижно на главата му. Най-после внушителната фигура на Болдуд се скри зад хълма. В глъбините на сърцето му се бе затаила горчива тъга, породена от жестокия сблъсък на неговите чувства с действителността; и тъй както понякога смехът е по-ужасен от сълзите, вцепенението на този поразен от мъката човек бе много по-изразително от какъвто и да е вик.

36.
Заплаха за благосъстоянието — Пиршеството

Една вечер в края на август, когато за Батшеба бяха още нови преживяванията на омъжена жена и времето бе сухо и знойно, един човек стоеше неподвижно на хармана на Горната Уедърбърска ферма и оглеждаше небето и луната.

Вечерта бе злокобна. Горещият южен вятър леко разклащаше върхарите на дърветата, а в небето стремително се носеха върволици облаци, сблъскваха се под прав ъгъл, но не се движеха в посока на вятъра, който духаше ниско над земята. Луната, която проблясваше през понеслата се пелена, светеше с мъртвешки, металически блясък. Осветени от нейната мрачна светлина, полята приемаха мътен жълтеникав оттенък и изглеждаха едноцветни, като покрити с цветно стъкло. Тази вечер овцете се прибираха в селото с провесени глави и опашки, враните гракаха объркано, конете бяха плашливи.

Предстоеше буря и съдейки по някои допълнителни белези, тя сигурно щеше да бъде последвана от продължителен дъжд, който обикновено отбелязва края на засухата. След няколко часа времето рязко щеше да се промени и повече нямаше да може да се събира реколтата.

Оук оглеждаше с лоши предчувствия осемте непокрити и незащитени стогове — тежки и огромни, събрали половината годишна реколта на фермата. После тръгна към хамбара.

Сержант Трой, който управляваше фермата на жена си, беше избрал тази вечер за гощавката с танци по случай привършването на жътвата. Когато Оук се приближи до хамбара, чу цигулки и дайрета и ритмичния тропот на много крака. Той застана до голямата, леко открехната врата и погледна вътре.

Средата и едното крило на хамбара бяха опразнени и разчистени и това пространство, което представляваше две трети от площта, беше отделено за пиршеството, а останалата част, пълна догоре с овес, бе закрита с брезент. Стените, гредоредът и свещниците, стъкмени от подръчни предмети, бяха украсени със снопчета и гирлянди зелени листа, а точно срещу вратата бе издигнат подиум с маса и няколко стола. Там седяха трима цигулари, а до тях беснееше един чорлав човек, който разтърсваше като обезумял дайрето с обляно в пот лице.

Танцът свърши и в средата на черния дъбов под се подреди нова редица двойки в очакване на следващия.

— Сега, с ваше позволение, мем, какъв да бъде следващият танц? — попита първата цигулка.

— Какъвто искате — чу се свежият глас на Батшеба, която беше в дъното на хамбара и наблюдаваше сцената, седнала зад отрупана с чаши и гозби маса. Трой се беше отпуснал на един стол до нея.

— Тогава — каза цигуларят — осмелявам се да предложа „Войнишка радост“, защото тук има един храбър войник, женен за стопанката на фермата. Какво ще кажете, синове мои, джентълмени до един?

— „Войнишка радост“ — извикаха всички.

— Благодаря за любезността — весело отвърна сержантът, хвана за ръка Батшеба и я поведе да танцуват. — Защото, въпреки че си купих свидетелство за уволнение от Единадесети кавалерийски драгунски полк на Нейно Светлейшо Величество, за да поема новите си задължения тук, все пак ще си остана по душа и сърце воин за цял живот.

Танцът започна. Що се отнася до качествата на „Войнишка радост“, не може да има, пък и никога не е имало две мнения. В музикалните кръгове на Уедърбъри и околността отдавна е било отбелязано, че тази мелодия след четиридесет и пет минути буйно и оглушително тропане поразиграва и нозе, и дух от повечето други танци в самото им начало. „Войнишка радост“ излъчваше допълнителна прелест, защото тъй възхитително беше пригодена за гореспоменатото дайре — съвсем не обикновен или посредствен инструмент, ако се намира в ръцете на изпълнител, който умее да изяви високите му достойнства, съпровождайки свиренето с гърчове, спазми, свети битови хора и диви подскоци.

Безсмъртната мелодия завърши с безподобен, оглушителен като канонада тътен на контрабаса и най-после Габриел влезе в хамбара. Той реши да стои по-далеч от Батшеба и се приближи до подиума, където се бе покачил сержант Трой, който пиеше поразредено бренди, макар че всички останали бяха на сайдер или бира. Габриел не можа да се промъкне близо до сержанта, защото навсякъде беше претъпкано, и помоли един човек да му предаде да слезе долу за момент. Сержантът отговори, че е зает и не може да го изслуша.

— Тогава предай му — настоя Габриел, — че скоро ще завали много силно и стоговете трябва да се покрият.

— Мистър Трой казва, че няма да вали — съобщи пратеникът, когато се върна. — И също, че не смята да си прекъсва заниманията заради такива глупости.

За нещастие, сравнен с Трой, Оук приличаше на потрепваща свещ до ярка лампа; почувства се неловко и тръгна към изхода с намерението да се върне у дома — в тази тревожна вечер всичко, което ставаше в хамбара, му беше неприятно. Той спря за малко на вратата; Трой говореше.

— Приятели, тази вечер празнуваме не само прибирането на реколтата. Това е също и сватбено тържество. Не много отдавна имах щастието да отведа пред олтара тази лейди, вашата господарка, и досега не можахме да отпразнуваме това събитие в Уедърбъри. За да мине гощавката както си му е редът и да може всеки да си легне доволен и щастлив тази вечер, наредих да донесат няколко бутилки бренди и котлета с гореща вода. На всеки гост ще бъде поднесена чаша силно бренди.

Бледа от вълнение, Батшеба го хвана за ръката и вдигна умолително очи към него:

— Недей, Франк, моля ти се, не им давай бренди! Това само ще им навреди. Те вече достатъчно пиха.

— Вярно, повече нищо не искаме, благодарим ви — чуха се един-два гласа.

— Глупости! — презрително се изсмя сержантът и заговори още по-високо, като че ли му хрумна нещо ново. — Приятели — каза той, — хайде да изпратим жените в къщи! Време е да си лягат. После ние сами ще си погуляем хубавичко! И ако някой мъж го е страх да остане, нека си търси на друго място работа през зимата.

Батшеба напусна възмутена хамбара, последвана от всички жени и деца. Музикантите, които не се чувстваха „компания“ на останалите, тихо се измъкнаха навън и запрегнаха коня в своята каруца на яйове. Вътре останаха само Трой и работниците от фермата. Оук постоя малко, колкото да не се покаже излишно неучтив и начумерен; после и той стана и спокойно се сбогува, весело смъмрен от сержанта за това, че не остава за втора чаша грог.

Габриел се запъти към дома си. Точно пред вратата ритна нещо меко, разтегливо и жилаво като боксьорска ръкавица. Беше голяма крастава жаба, която боязливо пресичаше пътеката. Оук вдигна жабата, като си мислеше, че ще бъде по-добре да я убие, за да не страда, но когато видя, че тя изглежда съвсем здрава, я пусна в тревата. Той разбираше какво означава знамението на майката Природа. Скоро тя го подсети още веднъж.

Когато запали светлината в стаята, забеляза на масата някаква блестяща тънка ивица, като че ли някой беше прекарал по дървото четчица, напоена с лак. Очите на Оук проследиха извитата лъщяща ивица до другия край на масата, където той видя един голям гол градински охлюв, който беше влязъл в стаята по причина, добре известна на Оук. За втори път Природата му напомняше да се подготви за бедствие.

Габриел проседя в размисъл близо час. През същото време два черни паяка, от тези, които живеят в покритите със слама къщи, кръстосаха няколко пъти тавана и най-после се спуснаха на пода. За да бъде напълно сигурен, той излезе, притича през две-три пасбища, стигна до стадото, качи се на оградата и погледна овцете.

Те се бяха скупчили в другия край на егрека, около прещиповите храсти. Първото, което биеше на очи, бе, че при неочакваното появяване на Оук те нито се размърдаха, нито побягнаха. Сега тях ги плашеше нещо по-страшно от човека. Но друго беше по-забележително — овцете се бяха струпали така, че опашките на всички без изключение бяха насочени към тази страна на хоризонта, откъдето заплашваше да дойде бурята. Сбитите съвсем нагъсто в средата овце и останалите, групирани край тях, напомняха накъдрена дантелена яка, като портрет на Ван Дайк, а тъмните храсти заместваха някаква гигантска шия, около която се виеше яката.

Опасенията му окончателно се потвърдиха. Той се убеди, че е прав. Всички гласове в природата дружно възвестяваха скорошната промяна на времето. Но тези неми указания имаха двояк смисъл. Очевидно щеше да има гръмотевична буря, а след нея продължителен студен дъжд. Пълзящите животни, изглежда, знаеха за дъжда, но не подозираха за предхождащата го гръмотевична буря; докато овцете предчувстваха бурята, но не и дъжда, който щеше да я последва.

Такива резки и сложни промени на времето не се случват често и затова вдъхват много сериозни опасения. Габриел се върна на хармана. Там цареше тишина и коничните върхове на стоговете стърчаха мрачно. Имаше пет кладни с пшеница и три с ечемик. След овършаването от всеки стог ще се получат около тридесет квартера[1] зърно; а от ечемика най-малко по четиридесет. Той пресметна стойността им на ум:

5X30=150 квартера = 500 фунта 3X40=120 квартера = 250 фунта. Всичко 750 фунта.

Прекрасно зърно за седемстотин и петдесет фунта — необходима храна за хора и животни. Може ли да допусне той да пропадне толкова много зърно само заради лекомислието на една жена?

— В никакъв случай, ако мога да го предотвратя! — каза Габриел.

Такива бяха доводите, с които се окуражаваше Оук. Но дори за самия себе си човек е като палимпсест[2] — ръкопис, който под видимите редове крие други, невидими. Вероятно под практичния надпис имаше друг, написан със златни букви: „Ще направя всичко възможно, за да помогна на жената, която ми е толкова скъпа.“

Той се отправи отново към хамбара с надеждата да намери някой, който да му помогне по-скоро да покрие стоговете. Там бе съвсем тихо и Габриел сигурно щеше да отмине, предполагайки, че пирът е завършил, ако в една дупка от чеп на вратата не личеше слаба светлина — минзухареножълта в сравнение с бледозеленикавото лунно сияние. Оук погледна вътре и пред очите му се разкри необикновена гледка. Окачените по стените свещи бяха почти догорели и тук-там опърлили обвиващите ги листа. Повечето от тях бяха угаснали, а други димяха зловонно и капеха по пода. А под масата, опрени на столовете, облегнати един на друг във всички възможни положения, с изключение на перпендикулярното, се въргаляха злополучните работници — ниско отпуснатите им глави приличаха на метли и четки. Сред тях като червено петно се открояваше фигурата на отпусналия се на стола сержант Трой. Коган лежеше по гръб и хъркаше с широко отворена уста, както повечето от останалите; обединеното шумно дишане и похъркване на хоризонтално разположената компания напомняше приглушеното бучене, което чува човек, когато приближава Лондон. Джоузеф Пуъграс се беше свил като таралеж, сякаш искаше да изложи колкото е възможно по-малка повърхност от тялото си на въздуха; а до него едва се забелязваше съвсем малка част от фигурата на Уилям Смолбъри. Чашите стояха още на масата, но каната с вода бе съборена. Една тъничка струйка от нея с удивителна точност пресичаше центъра на дългата маса и капките падаха в шията на безчувствения Марк Кларк равномерно и монотонно, също както в някоя пещера водата капе от сталактитите.

Габриел погледна отчаяно към групата, която — с едно-две изключения — представляваше цялата работна сила на фермата. Стана му ясно, че ако тази нощ се наложи да бъдат покрити стоговете, ще трябва да се справи сам.

Изпод жилетката на Коган се чу тихо „тинг-тинг“. Часовникът му удари два часа.

Оук отиде до неподвижното проснато тяло на Метю Мун, който обикновено правеше сламените покриви в селото, и силно го разтърси, но това не подейства. Габриел извика в ухото му:

— Къде са бухалките за слама, вилата и прътовете?

— Сред камънака, под стоговете — без да се замисля, машинално, като медиум отвърна Мун.

Габриел пусна главата му и тя издрънча о пода. После отиде при Лейбан Тол.

— Къде е ключът от хамбара?

Никакъв отговор. Въпросът бе повторен — със същия резултат. Изглежда, за разлика от Метю Мун, Лейбан Тол не можеше да бъде стреснат лесно от нощни крясъци. Оук блъсна обратно главата на Тол и се обърна.

За да бъдем справедливи, трябва да добавим, че работниците не бяха съвсем виновни за този печален завършек на вечерната гощавка. Сержант Трой ги бе уверил най-енергично, че пиенето ще укрепи дружбата им и никой от гостите не бе посмял да откаже, за да не се покаже неучтив. Те никога през живота си не бяха пили нещо по-силно от сайдер или лека бира и съвсем не беше чудно, че за около час всички се бяха напили.

Габриел бе много разтревожен. Този пиянски гуляй можеше да струва много скъпо на своенравната и очарователна стопанка, която дори сега за него беше въплъщение на всичко прекрасно, желано и недостижимо.

Той изгаси догарящите свещи, за да не стане пожар, остави дълбоко заспалите и нищо неусещащи мъже, затвори вратата и излезе в глухата нощ. От юг го обвя горещ полъх, като дихание на дракон, който се кани да погълне земята, а точно на север, право срещу вятъра, в небето се надигаше огромен, зловещ безформен облак. Той нарастваше неестествено бързо и създаваше впечатлението, че някакъв мощен скрит механизъм го издига над хоризонта. Бледите облачета се бяха отдръпнали назад, в югоизточната част на небето, като подплашени от големия облак — така се разпръсват малките пиленца, когато ги погледне някое голямо животно.

Габриел отиде в селото и хвърли едно камъче в прозореца на Лейбан Тол, като очакваше да се покаже Сюзан, но вътре никой не се размърда. Той заобиколи към задната врата, оставена незалостена от Лейбан, и спря до стълбището.

— Госпожа Тол, дойдох за ключа от хамбара. Искам да взема покривалата за стоговете — гръмогласно извика Оук.

— Ти ли си? — сънено попита госпожа Сюзан Тол.

— Да — отвърна Габриел.

— Хайде лягай си, миткало такова! Къде окъсня толкоз?

— Не е Лейбан. Аз съм, Габриел Оук. Трябва ми ключът от хамбара.

— Габриел! А защо, за бога, се преструваш на Лейбан?

— Не съм се преструвал. Мислех, че ти разбра…

— Как да не си? Какво искаш?

— Ключа от хамбара.

— Вземи си го. Ето там е, на пирона. Такива като теб, дето идват да безпокоят една жена по нощите, трябва да…

Габриел взе ключа, без да дочака края на тирадата. След десет минути той вече влачеше четири големи непромокаеми покривала през двора и скоро два стога бяха покрити добре — по две покривала на всеки. Двеста фунта спасени! Останаха три кладни пшеница, но нямаше повече покривала. Оук потърси под вдигнатите на камъни стогове и намери една вила. Покатери се на третия стог и започна да действа. Той реши да подреди много плътно горните снопи и да им придаде наклон, за да се стича от тях водата, а празнините между тях да запълва със стиски от развързали се снопи.

Работата му спореше. Габриел бързо покри пшеницата на Батшеба. Така зърното беше в безопасност поне за една-две седмици, ако, разбира се, не връхлетеше ураган.

Дойде ред на ечемика. Той можеше да бъде защитен само след обилно и старателно покриване със слама. Времето минаваше, луната съвсем се скри. Това беше като сбогуване на посланик от враждебна страна в навечерието на война. Нощта изглеждаше мъртвешки бледа, като болник; най-после от небето долетя последно издихание — подухна слаб ветрец и всичко стихна, сякаш настъпи смъртта. На хармана се чуваше само шумоленето на сламата и глухите удари на бухалката, която забиваше колчета.

[1] Квартер — мярка за насипни тела = 291 л. ↑

[2] Палимпсест — лист или пергамент, на който е било писано два пъти, като първоначалният текст все още слабо личи. ↑

37.
Бурята — Двама в нощта

Ярка светлина озари хармана — като отблясък на разперени в небето фосфоресциращи крила — и екна тътен. Това бе последното предупреждение.

Вторият удар беше силен, но мълнията изглеждаше сравнително по-слаба. Габриел видя, че в спалнята на Батшеба светна и скоро една сянка се раздвижи.

После долетя третият гръм. В необятните небесни висини ставаха необикновени размествания. Сега светкавицата бе със сребрист цвят и проблясваше като броните на небесно войнство. Тътенът премина в отривисти трясъци. От възвишението, на което стоеше Габриел, се виждаше цялата местност поне на шест мили околовръст. Всяка ограда, всеки храст и дърво се очертаваха ясно като на гравюра. На пасбището отпред Габриел видя стадо юници — те се мятаха бясно на всички посоки в див, безумен уплах, ниско привели глави, високо размятали копита и опашки. Близката топола се мярна като тъмна мастилена ивица върху матов калай. После картината изчезна, оставяйки след себе си тъй плътна тъмнина, че Габриел можеше да действа само пипнешката.

Той работеше с пика за стогове (която понякога наричат и кинжал) — железен прът със заострен, блестящ от постоянното триене връх. Когато го заби в кладната, за да създаде опора на снопите, в зенита избухна синкав плам и по някакъв необясним начин той блесна близо до върха на пиката и се плъзна надолу. Това бе четвъртата силна светкавица. И мигом тресна удар — остър, ясен, къс. Габриел почувства, че положението съвсем не е безопасно и се спусна на земята.

Още не беше капнала нито капка дъжд. Той уморено изтри потта от челото си и отново погледна към тъмните силуети на непокритите стогове. Толкова ли беше ценен за него собственият му живот? А хранеше ли той някакви надежди за бъдещето? Нали тази важна, неотложна работа не можеше да бъде извършена без риск? Той реши да продължи. Обаче взе предпазни мерки. Под каменните подложки на кладните се търкаляше дълга верига, с която спъваха конете, преди да ги пуснат на пасището. Той вдигна веригата на върха на стога, заби пиката през последната й брънка и хвърли другия край долу. После заби в земята шипа, с който завършваше веригата. Защитен от този импровизиран гръмоотвод, сега вече той се чувстваше в сравнителна безопасност.

Още преди Оук да хване отново инструментите, за пети път проблесна мълния и се изви като змия, с дяволски грохот. Тя беше изумруденозелена — последваха я зашеметяващи, оглушителни трясъци. И какво видя той? Долу пред него стоеше тъмна, очевидно женска фигура. Нима това бе Батшеба — единствената смела жена в енорията? Фигурата прекрачи напред и той вече не виждаше нищо.

— Вие ли сте, мем? — обърна се Габриел към тъмнината.

— Кой е там? — чу се гласът на Батшеба.

— Габриел. Аз съм на стога, покривам го.

— О, Габриел! Вие ли сте? Аз дойдох тук заради снопите. Събудих се от гръмотевиците и веднага помислих за зърното. Толкова ме е страх за него. Можем ли да го спасим? Не мога да намеря мъжа си. С вас ли е той?

— Не, не е тук.

— Знаете ли къде е?

— Спи в хамбара.

— Той обеща да се погрижи за снопите, а явно, че изобщо не ги е погледнал! Мога ли да ви помогна с нещо? Лиди я е страх да излезе. Не можех да допусна, че вие сте тук по това време! Но все пак нали мога да помогна с нещо?

— Можете да ми донесете няколко снопа слама за покриване, един по един, ако не ви е страх да се качвате в тъмното по стълбата — отвърна Габриел. — Сега всеки миг е ценен, а с това ще ми спестите доста време. Ако изчаквате малко след светкавиците, ще можете да виждате.

— Ще направя всичко! — решително заяви тя и веднага взе на рамо един сноп, изкачи се почти до Габриел, остави сламата до пиката и се спусна за още. Когато се изкачваше за трети път, стогът изведнъж се освети ярко и засвети с бронзовия блясък на сияеща майолика — можеше да се различи всяко коленце по отделните сламчици с най-малки подробности. Долу на земята се явиха две човешки сенки, черни като ахат. Стогът потъмня и силуетите изчезнаха. Габриел се обърна. Това беше шестата светкавица, която идваше отзад, от изток, а двата силуета бяха неговият и на Батшеба.

После тресна гърмът. Почти неправдоподобно беше божествената светлина да породи такъв дяволски грохот.

— Ужасно! — извика тя и го дръпна за ръкава. Габриел се обърна и я хвана за ръката, за да я задържи. В същия миг, докато още беше обърнат, проблесна нова светкавица и той видя силуета на високата топола от срещуположния хълм, пренесен в черен цвят върху стената на хамбара. Това беше сянката на дървото, сякаш захвърлена чак дотук от блясъка на мълнията.

Отново блесна силно. Сега Батшеба беше долу, вдигаше на рамо друг сноп слама, който понесе, без да трепне от блясъка и последвалия го гръм — и отново се изкачи с товара. После четири-пет минути навсякъде бе тихо и ясно се чуваше скърцането на сламата, в която Габриел бързо набиваше колчета. Той смяташе, че най-страшното вече е минало. Но някъде наблизо пак просветна.

— Стойте така! — заповяда Габриел и като пое снопа от нейното рамо, я хвана за ръката.

И тогава наистина небесата се разтвориха. Светкавицата беше тъй страхотна, че не можаха веднага да я схванат като опасност, а бяха просто поразени от величествената й красота. Мълниите се стрелкаха на изток и на запад, на север и на юг. Това бе същински танец на смъртта. Във въздуха се появиха скелети и костите им бяха сини пламъчета — те криволичеха, надпреварваха се, танцуваха, подскачаха с конвулсивни движения, объркваха се в безподобен хаос; в тях се преплитаха виещи се зелени змии — и всичко това на фона на трептящо зарево. Едновременно от всички посоки на продъненото небе се разнесе гръмовен рев, който не можеше да се сравни с никакви човешки звуци. Внезапно един от тези чудовищни, страховити призраци кацна на върха на пиката на Габриел, плъзна се надолу, пробяга по веригата и потъна в земята. Габриел бе почти ослепен и почувства, че топлата ръка на Батшеба потрепва в неговата — ново и необикновено вълнуващо усещане; но любов, живот и всичко земно изглеждаха незначителни в сравнение с разбеснялата се стихия.

Оук едва успя да събере тези впечатления в мисъл и да види колко странно заблестя на тази светлина червеното перо на шапката й, когато високата топола на хълма сякаш се нажежи до бяло и нов ужасен вопъл застигна задгробния трясък. Това беше изумителна гръмотевица — пронизваща, безмилостна. Тя блъсна ушите им с непоносимо рязък, сух и плътен удар, без барабанния грохот, присъщ на по-отдалечени гръмотевици. В ослепителното сияние, осветило цялата земя и необятния небесен купол, той видя, че високата права топола е разцепена до корен и че от нея е отхвръкнал огромен къс кора. Останалата част от ствола й стоеше права и на нея се белееше и проблясваше ивица гола дървесина. В дървото бе ударил гръм. Въздухът се изпълни с мирис на сяра. Настъпи тишина. Всичко наоколо бе тъмно като в Хиномска пещера.[1]

— Този път ни се размина! — бързо продума Габриел. — По-добре слезте долу.

Батшеба не отвърна, но той ясно чуваше учестеното й дишане и ритмичното шумолене на снопа до нея в такт с тревожното туптене на сърцето й. Тя се спусна по стълбата, а след известно колебание и той я последва. Мракът стана непроницаем дори за най-острото зрение. Двамата се изправиха мълчаливо един до друг. Батшеба, изглежда, мислеше само за времето, а Габриел — единствено за нея. Най-после той каза:

— Като че бурята отмина.

— И аз тъй мисля — съгласи се Батшеба. — Макар че много често святка от всички страни. Вижте!

Небето бе озарено от неугасваща светлина — непрестанните проблясвания се сливаха в истинско сияние, както при често повтарящите се удари на гонга се създава впечатление за непрекъснат звук.

— Нищо сериозно — рече той. — Но не мога да разбера защо не вали. Слава богу, така е по-добре за нас. Сега пак ще се кача.

— Габриел, вие сте по-добър към мен, отколкото заслужавам! Ще остана да ви помагам. О, защо другите не са тук!

— Те щяха да бъдат тук, ако можеха — колебливо отвърна Оук.

— О, знам, всичко знам — прошепна тя и бавно добави: — Всички спят в хамбара, спят пиянски сън. И мъжът ми е там. Така е, нали? Не мислете, че съм боязлива и слаба.

— Не съм сигурен — въздъхна Габриел. — Ще отида да видя.

Той я остави и отиде до големия хамбар. Там погледна през пролуките на вратата. Вътре беше тъмно, както преди няколко часа. От всички страни се носеше дружно хъркане.

Оук почувства върху бузата си леко дихание и се обърна. Беше Батшеба, която го бе последвала и гледаше през същата пролука. Той се опита да разсее неприятните й мисли, като я подкани внимателно:

— Мис…, тоест мем, ако дойдете и ми подадете няколко снопа, ще спестим много време.

Габриел се върна на хармана, изкачи се на стога, скочи от стълбата, за да може по-лесно да работи, и отново се захвана да покрива ечемика. Тя го последва, но без сноп.

— Габриел — прозвуча гласът й, някак особено и развълнувано.

Оук се обърна към нея. Току-що видяното я бе накарало да замълчи, горчиво замислена. Осветено от мекото сияние на отмиращите мълнии, мраморно бледото й лице се очертаваше на фона на тъмния небосклон. Батшеба седеше почти на върха на купчината снопи, с подвити крака, облегната на най-горното стъпало на стълбата.

— Да, господарке.

— Онази нощ, когато тръгнах за Бат, вие сигурно сте си помислили, че отивам да се омъжа?

— Да, помислих си, но не в началото, а чак накрая — отвърна той, озадачен от този внезапен преход към неочаквана тема.

— И другите са си помислили същото, нали?

— Да.

— И вие сте ме осъждали за това?

— Малко.

— Така си мислех. Аз държа на доброто ви мнение и искам да ви обясня нещо. Откакто се върнах, все търсех случай да поговоря с вас, но вие ме гледахте тъй строго… Защото ако умра — а това може да се случи скоро, — ще бъде ужасно вие завинаги да останете заблуден. Слушайте сега.

Габриел спря да работи.

— Онази вечер тръгнах за Бат с твърдото намерение да скъсам с мистър Трой, за когото вече бях сгодена. Но след пристигането ми в Бат обстоятелствата се стекоха така, че… че се ожених за него. Сега вече може би виждате случая в по-различна светлина?

— Да, донякъде.

— След като съм започнала, смятам, че трябва да продължа. Предполагам, това няма да ви огорчи, тъй като вие положително не си правите илюзии, че ви обичам, и ще повярвате, че говоря искрено, без никакви задни мисли. И така, бях съвсем сама в непознат град, а кобилата куцаше. Не знаех какво да правя. Много късно съобразих, че от срещата насаме с него ще пострада името ми. Вече смятах да се върна, когато той неочаквано заяви, че същия ден видял една по-красива жена от мен и ако не стана негова, после няма да мога да разчитам на постоянството му… Бях уязвена и развълнувана. — Батшеба се окашля леко и изчака, като че искаше да си поеме дъх. — И тогава, разколебана и разкъсвана от ревност, аз се омъжих за него! — стремително и отчаяно прошепна тя.

Габриел не каза нищо.

— Вината не беше негова, защото това за другата жена наистина беше вярно — поривисто добави тя. — А сега не желая да чувам никакви забележки по този въпрос, дори ви забранявам. Исках само да ви разкажа онази погрешно разбрана част от моя живот, преди да настъпи времето, когато изобщо няма да можете да я научите. Искате ли още снопи?

Тя се спусна по стълбата и работата продължи. Скоро Габриел забеляза, че движенията й стават по-отпуснати и несигурни и предложи по бащински нежно:

— Мисля, че трябва да се приберете, защото сте уморена вече. Аз мога да довърша останалото сам. Ако вятърът не се промени, сигурно няма да вали.

— Щом нямате нужда от мен, ще си отида — с чезнещ от умора глас промълви Батшеба. — Но ако се случи нещо лошо с вас!

— Вие много ми помогнахте, но не искам повече да ви уморявам. Справихте се отлично.

— Какво да кажем за вас! — благодарно отвърна тя. — Трогната съм от вашата преданост, Габриел! Хиляди пъти благодаря! Лека нощ. Знам, че ще направите за мен всичко, което е по силите ви.

Тя бързо изчезна в мрака и след малко се чу падането на мандалото след нея. Той продължи да покрива, унесен в размисли за нейния разказ и за непоследователността на това женско сърце. Какво я накара да му говори с такава топлота, каквато тя не беше проявявала нито веднъж преди омъжването си, когато свободно можеше да засвидетелства внимание към него?

Мислите му бяха прекъснати от някакъв стържещ звук, който идваше от постройката за коли. Ветропоказателят на покрива рязко се завъртя и тази промяна на посоката на вятъра беше сигнал, че скоро ще рукне опустошителен дъжд.

[1] Хиномска пещера — Бен-Хином, долина на югоизток от Йерусалим, свързана с култа към Молох. ↑

38.
Дъждът — Срещата на двама самотници

Беше пет часът и утрото се очертаваше сиво и мрачно.

Захладня и въздухът се раздвижи силно. Невидим студен полъх повя в лицето на Оук, после забележимо се усили. А след десетина минути като че ли от небето задухаха всички ветрове. Част от сламената покривка на пшеничните стогове отлетя във въздуха и трябваше да бъде подновена и притисната с парчета желязо, които той намери наблизо. След като направи това, Оук продължи робския си труд над кладните с ечемик. Една огромна дъждовна капка падна върху лицето му, вятърът зафуча, дърветата се разклатиха до корените, клоните им се заблъскаха и преплетоха. Набивайки колчета бързо и където му падне, инч след инч Оук покриваше и запазваше от унищожение това внушаващо тревога олицетворение на седемстотин и петдесет фунта. Дъждът се усилваше и скоро Габриел почувства как студените ручейчета се стичат по лепкавия му потен гръб. Накрая той заприлича на голяма мокра буца глина, дъждът отмиваше багрилата на дрехите му и от него започнаха да се стичат цветни струйки, които образуваха локвичка в подножието на стълбата. Косият дъжд пронизваше въздуха с безкрайни водни игли, които падаха от облаците и забиваха острия в него.

Внезапно Оук си спомни, че преди осем месеца на същото място той се бе борил срещу огъня тъй отчаяно, както сега срещу водата, подтикван все от същата несподелена любов. А тя… Но преданият и великодушен Оук пропъди тези мисли.

Чак в седмия час на това навъсено оловносиво утро Габриел слезе от последния стог и въздъхна облекчено „Готово!“ Беше мокър, уморен и тъжен, но удовлетворен. Умората заглушаваше тъгата. Едно добро дело бе завършено успешно.

От хамбара долетя лек шум и той погледна нататък. Поединично и на двойки, през вратата се заизмъкваха тромави, сконфузено олюляващи се фигури; само най-първият, с червен мундир, пристъпваше и си подсвиркваше, с ръце в джобовете. Всички останали се влачеха гузни и унили; чувстваше се, че ги бори съвестта: цялото шествие приличаше на нарисувана от Флаксман върволица женихи, поведени към ада от Меркурий[1]. Превитите фигури се запътиха към селото, а техният водач, Трой, влезе във фермата. Нито един от тях не се обърна към хармана. Очевидно сега съвсем не им беше до зърното.

Скоро Оук тръгна към дома си по друг път. Пред себе си, ясно очертан на мокрия, блестящ от водата път, той видя човек с чадър, който вървеше дори по-бавно и от него. Човекът се обърна и трепна; това беше Болдуд.

— Как се чувствувате тази сутрин, сър? — попита Оук.

— Да, вали. О, добре съм, много съм добре. Благодаря ви, превъзходно.

— Радвам се да чуя това, сър.

Болдуд като че ли постепенно се пробуждаше.

— Вие изглеждате уморен и болен, Оук — каза той, разсеяно оглеждайки спътника си.

— Уморен съм. А вие изглеждате някак си особено променен.

— Аз? Не, много съм добре. Кое ви кара да мислите така?

— Помислих си, че не изглеждате тъй чудесно, както преди, това е всичко.

— Наистина грешите — рязко отвърна Болдуд. — Нищо ми няма. Аз имам желязно здраве.

— Тази нощ доста поработих, за да покрия стоговете. Едва успях. Никога в живота си не съм водил такава борба… Вашите, разбира се, са покрити, нали, сър?

— О, да — отвърна Болдуд след дълга пауза. — Какво питахте, Оук?

— Нали всичките ви стогове са покрити?

— Не.

— Предполагам, поне големите, дето са на каменни подпори?

— Не.

— А тези до плета?

— Не. Забравих да наредя да ги покрият.

— Дори и малката кладна, до стъпалата?

— Не. Тази година забравих за зърното.

— Значи дори една десета от зърното ви няма да оцелее, сър.

— Сигурно няма.

„Забравил“, бавно си повтори на ум Оук. Трудно беше да се опише какъв драматичен ефект оказаха тези думи върху него точно в този момент. Цялата нощ той се труди, съзнавайки, че небрежността, която се старае да поправи, е неестествено, изолирано явление. А ето, в същото време дъждът е унищожавал много повече зърно. Никой не е обърнал внимание на това, а стопанинът дори не го е еня. Допреди няколко месеца бе немислимо Болдуд да пренебрегне стопанството си. Все едно моряк да забрави, че е на кораба. Оук тъкмо си мислеше, че колкото и тежко той самият да е преживял сватбата на Батшеба, този човек тук е страдал повече, когато внезапно Болдуд заговори с променен глас, като човек, който жадува да сподели нещо и по този начин да се облекчи.

— Оук, вие знаете, че напоследък при мен нещата не вървят добре. Трябва да си призная това. Аз исках да устроя живота си, но планът ми пропадна.

— Аз мислех, че моята господарка ще се омъжи за вас — каза Габриел. Ако знаеше колко силна е любовта на Болдуд, Оук, разбира се, щеше да премълчи тактично и нямаше да засяга този твърде щекотлив въпрос, защото той самият се бе овладял напълно и бе решил да не мисли за собствените си чувства. — Обаче в живота често се случва не тъй, както го очакваме — добави той спокойно, като закален, но не и сломен от изпитанията човек.

— Сигурно съм станал за смях на цяло село — подхвърли Болдуд, сякаш това му се изплъзна от езика, но с отчаяното безгрижие на човек, който иска да се покаже безразличен.

— О, не, не мисля така.

— Но истината е, че нямаше никакво отмятане от нейна страна, както някои си въобразяват. Хората говорят, но това не е вярно: тя никога не ми е обещавала нищо! — Болдуд спря и обърна изкривеното си от страдания лице към Оук. — О, Габриел — продължи той, — аз съм жалък безумец, не знам какво става с мен и не мога да се справя с нищожната си скръб!… Аз все още имах вяра в божието милосърдие, докато не загубих тази жена. Да, господ бог създаде високо растение, за да мога да се подслоня под сянката му, и също като пророка, аз му благодарих и бях щастлив. Но на другия ден той създаде червей, който прояде растението и то изсъхна. Сега виждам, че е по-добре да умра.

Настъпи мълчание. Болдуд се отърси от моментния си порив към откровеност и закрачи, възвръщайки си обичайната сдържаност.

— Да, Габриел — завърши той с неестествена зловеща усмивка като озъбено-ухилен череп, — хората могат да измислят каквото си поискат, но нас това не ни засяга. Понякога съжалявам, но досега никоя жена не бе имала власт над мен. Е, довиждане. Вярвам, че всичко това ще си остане между нас.

[1] Джон Флаксман — най-изтъкнатият английски художник-неокласик. Той рисувал много картини по теми от „Одисеята“. Една от тях е вариант на картината на Пироли „Меркурий води душите на кандидатите (на Пенелопа) в ада“. ↑

39.
Завръщане у дома — Викът

Между Кастърбридж и Уедърбъри, на около три мили от града, главният път минава през Ялбърския хълм. Това е една от дългите стръмни височини, които много често се срещат по пътищата на тази хълмиста част от Южен Уесекс. На връщане от пазар фермерите и другите селски първенци, които пътуваха с коли и кабриолети, обикновено слизаха в подножието на хълма и се изкачваха на върха пешком.

Една октомврийска съботна вечер кабриолетът на Батшеба бавно пълзеше нагоре по склона. Тя се бе отпуснала на задната седалка, а долу до нея крачеше строен, добре сложен млад мъж, облечен в необичайно елегантен фермерски пазарен костюм. Въпреки че ходеше пеша, той държеше юздите и камшика и от време на време плясваше леко ухото на коня просто за да го ободри. Това бе мъжът й, бившият сержант Трой, който с нейните пари се бе откупил от армията и постепенно се превръщаше в енергичен напредничав фермер. Хората с установен начин на мислене все още продължаваха да го наричат при среща „сержант“. До известна степен това се дължеше на красивите, добре поддържани мустаци и стегнатата стойка, останала му от военното обучение.

— Да, ако не беше този проклет дъжд, много лесно щях да спечеля двеста фунта, любов моя — говореше той. — Разбираш ли, дъждът обърка всичките ми карти! Както пише в една книга, която някога четох, в нашата страна лошото време е повествование, а ясните дни — само редки отклонения от него. Не е ли вярно това?

— Но през есента времето винаги е променливо.

— Е, да. В същност тази есен надбягванията са разорителни за всички. Никога не съм виждал такова чудо! Мястото до Бъдмаут е открито, същински пущинак, близо до крайбрежните пясъци. И пред нас се люшкаше сивото море — истинска мокра напаст. Вятър и дъжд! Велики боже! А тъмнина! Още преди да почне последната гонка, беше тъмно като в шапката ми. Беше само пет часът, а конете можеха да се видят чак когато стигаха до стълба, да не говорим за цветовете на жокеите. Под копитата на конете кал, тежка като олово; и най-опитният човек не можеше да съди. Вятърът раздуха коне, жокеи и зрители като кораби в морето. Няколко трибуни се обърнаха и нещастните хорица изпълзяха на четири крака. В съседната нива хвърчаха поне една дузина шапки. А Пимпърнъл загази само на шестдесет ярда от финала и като видях, че Полиси я изпреварва, сърцето ми просто заблъска в ребрата, уверявам те, любов моя!

— Искаш да кажеш, Франк — тъжно промълви Батшеба с мъчително глух, безцветен и просто неузнаваем шепот в сравнение с живия, звучен глас от изминалото лято, — че за един месец си загубил повече от сто фунта за тези ужасни надбягвания? О, Франк, това е жестоко! Просто безумно е от твоя страна така да прахосваш парите ми. Ще трябва да се откажем от фермата, така ще свърши всичко.

— Глупости! Какво жестоко има тук? Хайде, стига. Ами да, сега пак ще пуснеш фонтанчетата. Ти само това си знаеш.

— Обещай ми, че няма да ходиш в Бъдмаут следващата седмица! Обещаваш ли? — помоли го тя. Малко й оставаше да се разплаче, но се овладя.

— Не виждам защо трябва да ти обещавам. Дори смятах, ако времето е хубаво, да взема и теб.

— За нищо на света! По-скоро ще ходя пеш сто мили в обратна посока. Дори името на този град ми е омръзнало!

— Дали ще отида на надбягванията, или не, няма нищо общо с разговора ни. Всички залагания се правят много преди започването на надбягването, можеш да ми вярваш. Също така ние нищо няма да променим, ако отидем или не отидем там следващия понеделник.

— Нима искаш да кажеш, че си заложил и на следващите надбягвания? — отчаяно възкликна тя.

— Престани! Не ставай глупава! Не бързай, всичко ще чуеш. Батшеба, къде изчезна дързостта ти, твоята смелост? Кълна се, ако знаех, че под цялата тази самоувереност се крие толкова нерешителност, никога нямаше… ти знаеш какво.

След неговия отговор Батшеба рязко се обърна и очите й проблеснаха негодуващо. Те продължиха мълчаливо. От клоните на дърветата, които образуваха нещо като покрив над пътя, пред тях се ронеха първите есенни листа.

На билото на хълма се появи жена. Хребетът беше толкова стръмен, че тя почти се бе изравнила със съпрузите, когато те я забелязаха. Трой се бе приближил до кабриолета, за да се качи отново и вече вдигаше крак към стъпалото, когато жената мина зад него.

Въпреки че полумракът се сгъстяваше и под дърветата беше тъмно, Батшеба ясно видя бедното облекло и тъжното лице на жената.

— Извинете, сър, знаете ли кога затварят Кастърбриджския приют? — обърна се непознатата към Трой, който беше застанал с гръб към нея.

Сепнат от гласа й, той забележимо трепна. Все пак, изглежда, Трой запази достатъчно самообладание и не се поддаде на порива да се обърне веднага и да я погледне.

— Не зная — глухо отвърна той.

Когато чу отговора му, жената бързо вдигна глава, впери поглед в профила му и позна войника, облечен като фермер. На лицето й се появи някакво сложно изражение, едновременно на радост и страдание. Тя извика истерично и рухна на земята.

— О, бедната! — възкликна Батшеба и понечи да слезе.

— Стой горе и наглеждай коня! — властно отсече Трой, като й подхвърли юздите и камшика. — Карай до върха. Аз ще се погрижа за жената.

— Но аз…

— Чуваш ли какво ти казвам? Хайде, Попит!

Конят, двуколката и Батшеба продължиха нагоре.

— За бога, как се озова тук? Аз мислех, че си отишла накрай света или си умряла! Защо не ми писа? — с непривичен за него ласкав тон Трой говореше бързо на жената, докато я вдигаше на крака.

— Страхувах се да ти пиша.

— Имаш ли пари?

— Не.

— Боже милостиви! Защо не нося повече пари у себе си сега! Ето, бедната ми, само това имам. Давам ти всичко, до последния фартинг. Аз нямам никакви пари, само това, което ми дава жена ми, нали разбираш? А сега не мога да поискам.

Тя не отговори.

— Имаме съвсем малко време — продължи Трой. — А сега слушай. Къде ще отидеш тази нощ? В Кастърбриджския приют?

— Да, смятах да отида там.

— Няма да ходиш там. Не, чакай. Може би само за тази нощ. Нищо повече не мога да измисля, проклета съдба! Тази нощ ще преспиш там и ще останеш до утре. Понеделник ми е първият свободен ден. Понеделник сутринта точно в десет часа ще се срещнем извън града, на кастърбриджския мост. Ще донеса всичките пари, които мога да намеря. И от нищо няма да имаш нужда, аз ще се погрижа за това, Фани. После ще те настаня някъде. Довиждане до понеделник. Аз съм животно, знам. Но… довиждане!

Когато стигна до превала, Батшеба се обърна. Жената беше на крака и Батшеба видя как тя се отдалечи от Трой, почна да се спуска с неуверени крачки по хълма и отмина третия пътен камък. До Кастърбридж оставаха три мили. Трой бързо настигна кабриолета, седна до жена си, пое юздите от нейните ръце и без да каже нищо, шибна коня. Той беше много развълнуван.

— Знаеш ли коя е тази жена? — попита Батшеба и го погледна изпитателно.

— Да — отвърна той и смело издържа на погледа й.

— Така си и мислех — предизвикателно отбеляза тя, без да сваля поглед от него. — Коя е тя?

Трой съобрази, че нито една от двете жени няма да спечели от откровеността му.

— Не ни е близка. Познавам я по лице.

— Как се казва?

— Откъде да знам?

— Мисля, че знаеш.

— Можеш да мислиш каквото си щеш. — Изречението беше завършено с ловък удар с камшика по хълбока на Попит и животното препусна. Нищо повече не беше казано.

40.
По пътя за Кастърбридж

Жената ходи доста дълго време. Крачките й ставаха все по-колебливи, тя напрягаше очи, вглеждаше се в губещия се далеч напред пустеещ път, едва различим във вечерния полумрак. Накрая вървежът й премина в залитане. Видя една врата, зад която имаше копа сено, отвори я, отпусна се на земята и веднага заспа.

Когато се събуди, беше тъмна, безлунна и беззвездна нощ. Тежка броня облаци закриваше небето, без никакъв просвет. В далечината над Кастърбридж светлееше зарево, което изглеждаше по-ярко на фона на гъстия мрак. Към това неясно, меко сияние устреми поглед жената.

— Да можех само да стигна дотам! — прошепна тя. — Да го срещна вдругиден. О, боже, помогни ми! Но дотогава сигурно вече няма да съм жива…

Някъде от глъбините на мрака долетя звън — часовникът в съседната къща тихо и приглушено удари един часа. След полунощ ударите на часовниците като че ли губят от силата и звучността си и преминават в тъничък фалцет.

После далеч в тъмнината се появи светлина, две светлини, които започнаха бързо да нарастват. По пътя се приближи карета и мина покрай вратата. Сигурно в нея пътуваха някои закъснели гуляйджии. За момент лъчите от фенерите осветиха свитата на земята жена и ясно очертаха релефа на лицето й. Това беше младо, но вече започнало да повяхва лице. Профилът му бе мек и закръглен като на дете, но някои отделни черти бяха поизтънели и заострени.

Пътничката се изправи, обхваната от възродена решителност, и започна да се оглежда. Пътят сигурно й беше познат и тя внимателно се взираше встрани от него, докато вървеше. След малко се очерта нещо светло — друг пътен камък. Тя прекара пръсти по повърхността, за да разбере какво пише на него.

— Още две! — въздъхна тя.

Няколко минути си почива, облегната на камъка, после се размърда и продължи пътя си. Петдесетина крачки вървя уверено, но след това отново отпадна, както преди. Наблизо имаше уединена горичка, където купища бели трески по обсипаната с листа земя показваха, че през деня секачи са връзвали съчки и са правили плетове. Сега бе съвсем тихо, вятърът беше спрял, дори и клоните не се удряха един в друг, да й правят компания. Жената погледна през вратата, отвори я и влезе вътре. Близо до вратата бяха подредени наръчи дърва, завързани и незавързани, а също и колчета с различни размери.

Няколко секунди странницата стоя напрегнато неподвижна, което означаваше, че движението само е прекъснато, но не е спряло съвсем. Тя имаше вид на човек, който се вслушва в звуците на окръжаващия го свят или в своите мисли. Ако някой я наблюдаваше внимателно отблизо, можеше да заключи, че тя бе погълната именно от второто. Нещо повече, както скоро се разбра, тя по странен начин упражняваше изобретателските си способности, съперничейки на Жаке Дроз, остроумния конструктор на автоматични заместители на човешките крайници.

Като опипа купа клони на слабата светлина от Кастърбриджското зарево, жената избра два здрави клона. Те бяха почти прави, дълги близо четири фута, и завършваха с чатали. Тя седна, окърши тъничките горни клонки, а дебелите клони взе със себе си. Като излезе на пътя, сложи под мишниците си по една такава импровизирана патерица, провери ги, внимателно се отпусна върху тях — а тя беше толкова лека — и се заклати напред. Жената си беше измайсторила патерици. Те й служеха много добре. Сега вече единствените звуци, които се чуваха, бяха тяхното почукване и потупването на стъпалата й. Тя отмина последния пътен камък и започна да оглежда замислено крайпътния насип, като че ли търсеше следващия. Въпреки че бяха много полезни, патериците все пак имаха работен предел. А нейните сили се бяха изчерпали дотолкова, че дори минималното напрежение, което се изискваше, за да бъде приведен в действие този прост механизъм, вече изглеждаше твърде голямо за нея. Най-после тя се олюля и падна.

И остана да лежи на пътя като безформена купчина дрехи. Минаха десетина минути. Утринният вятър лениво подухна над равнината и раздвижи сухите листа, които цяла нощ бяха лежали по земята. С отчаяно усилие жената се вдигна на колене и се изправи. Подпирайки се на една от патериците, тя направи крачка, после втора, трета, като ги използваше само като бастуни и продължи така. Тя бавно се спускаше по Мелстокския хълм и видя още един пътен камък, а след него — желязна ограда. Домъкна се до първия стълб на оградата, хвана се за него и започна да се оглежда.

Светлините на Кастърбридж вече се различаваха ясно една от друга. Развиделяваше се и тя можеше ако не да разчита, то поне да се надява да срещне някоя кола. Заслуша се. Не се чуваше нищо, освен мрачен и зловещ лисичи лай — три глухи ноти, през интервали от една минута, като отмерените удари на погребална камбана.

— По-малко от миля! — прошепна жената. — Не, повече е… — продължи тя след малко. — Миля е до кметството, а приютът е от другата страна на Кастърбридж. Малко повече от миля и ще стигна! — След минута тя отново заговори: — Пет или шест крачки на един ярд. Може би шест. Остават ми хиляда и седемстотин ярда. Сто по шест — шестстотин. Седемнадесет пъти по шестстотин? О, боже, смили се над мен!

Придържайки се за оградата, тя продължи, като първо се хващаше с едната ръка, после с другата, облягаше се с цяло тяло и накрая придърпваше краката си.

Тази жена не беше склонна към монолози, но знаем, че извънредното напрежение на душевните сили притъпява индивидуалните особености на слабия и ги изостря при силния човек. Тя продължи със същия тон.

— Вярвам, че краят е на пет стълба оттук, не по-далеч. Хайде, събери сили да ги отминеш!

Това беше едно практическо приложение на принципа, че е по-добре да вярваш престорено, неистински, отколкото изобщо да не вярваш.

Тя изброи пет стълба и се задържа на последния.

— Ще мина още пет, ако вярвам, че желаното място е там, в края на следващите пет. Мога да го направя.

Мина още пет стълба.

— Остават още пет.

После мина още пет.

— И още пет.

Мина ги и тях.

— Този каменен мост означава края на моето пътуване — каза тя, когато видя моста над река Фрум.

Довлече се до каменната ограда. При това усилие всеки път тя издишаше, сякаш никога вече нямаше да си поеме дъх.

— Сега вече няма защо да се залъгвам — каза си и седна. — Истината е, че ми остава по-малко от половин миля. — Самоизмамата, която тя прекрасно съзнаваше, й бе дала сили да измине половин миля, защото това сигурно щеше да бъде невъзможно, ако си беше представила цялото разстояние. Тази хитрост доказваше, че с помощта на някаква тайнствена интуиция жената бе достигнала до парадоксалната истина: понякога заслеплението може да постигне по-добър резултат от прозорливостта, а несъзнателното действие е по-плодотворно от благоразумното; и за успеха на борбата повече помага ограничеността, отколкото широтата на погледа.

Тази половин миля сега стоеше пред слабата, изтощена жена като безпощаден Джъгърнаут[1] и олицетворяваше пълновластната бездушна необходимост. Тук пътят пресичаше Дърновърското торфено блато и от двете й страни се разстилаха открити простори. Тя огледа обширното пространство, светлините, себе си, въздъхна и легна до каменния стълб на края на насипа.

Никога човешката находчивост не е била проявявана с такава настойчива упоритост, както в случая с нашата пътничка. Всички възможни начини, похвати, хитрости и механизми, с помощта на които можеха да бъдат изминати тези последни страшни осемстотин ярда, бяха обмислени и отхвърлени като неосъществими. Тя си мислеше за пръчки, колела, пълзене, дори за търкаляне. Но усилията, които изискваха последните два начина, бяха по-големи, отколкото при ходенето. Всички възможности бяха изчерпани. Най-после и последната надежда бе угаснала.

— Повече не мога! — прошепна тя и затвори очи.

От отсрещната страна на моста, която беше изцяло потънала в мрак, се отдели едно тъмно петно и се придвижи по светлия път. Петното се приближи безшумно до легналата жена.

Тя усети, че нещо докосва ръката й. Нещо топло и меко. Отвори очи и пак усети същото докосване, този път по лицето. Едно куче ближеше бузата й.

Това беше огромно, тежко и кротко куче, което се извисяваше най-малко на два фута над очите й. Невъзможно беше да се определи дали е мастиф, хрътка, нюфаундленд или някакво дворно куче. То изглеждаше твърде необикновено и загадъчно, за да принадлежи към някоя от общоизвестните породи. Огромното могъщо куче обединяваше в себе си белезите, характерни за всички разновидности на кучешкия род. На измъчената пътница й се стори, че я милва самата нощ, приела образа на черно куче. В това превъплъщение нощта не я плашеше, не предвещаваше нещастия, тя излъчваше величава тъга и благост. Тъмнината придава поетични сили дори на най-безличните и окаяни хора; не е чудно, че страдащата жена си представи кучето по този начин.

Тя вдигна поглед към кучето точно тъй, както някога бе поглеждала нагоре към един мъж. Когато жената помръдна, животното, което беше бездомно като нея, се отдръпна почтително на една-две крачки, а като се убеди, че тя не го гони, отново близна ръката й.

В главата й проблесна мисъл: „Сигурно то ще може да ми помогне; тогава ще успея!“

Тя посочи към Кастърбридж. Кучето, изглежда, не я разбра, защото покорно тръгна натам. После, когато схвана, че тя не може да го последва, се върна и изскимтя.

Тогава изобретателността на жената й подсказа последното, най-жалко и най-странно усилие. Задъхана, тя се надигна, обхвана раменете му с малките си ръце, облегна се здраво и зашепна ласкави думи. Докато сърцето й се обливаше в мъка, гласът й беше весел и с нищо не издаваше отчаянието й. Но странното бяха не окуражителните думи, които по-слабият шепнеше на по-силния. Още по-удивително беше, че при такава страшна отпадналост бе възможно тъй артистично да се симулира веселост и бодрост. Нейният приятел тръгна бавно напред, а тя с немощни къси стъпки също заситни редом с него, облегнала половината си тяло върху животното. Понякога се отпускаше изнемощяла на земята, както преди, когато се придвижваше с патериците или се придържаше за оградата. В такива случаи кучето, което разбираше желанието й, но виждаше нейната безпомощност, обезумяваше от отчаяние; то дърпаше дрехата й със зъби, тичаше напред. Тя винаги го викаше обратно и сега вече можеше да се забележи, че жената внимателно се вслушва във всички звуци, опасявайки се от среща с хората. Очевидно тя беше решила да пази в тайна своето пътуване и окаяното си положение.

Естествено напредваха бавно. Стигнаха покрайнините на града. Уличните фенери на Кастърбридж светнаха пред тях като паднали на земята Плеяди. Те свиха вляво, в една тъмна кестенова алея и по този начин заобиколиха предградието. Градът беше отминат, целта беше достигната.

На това силно желано място извън града се издигаше живописно здание. Първоначално то е било просто нещо като сграда за живеене. Голите, без никаква украса стени издаваха бедността на обитателите на дома — както очертанията на труп се различават през саван. Впоследствие природата, като че оскърбена от това уродство, се бе намесила и помогнала. Гъсто преплетен бръшлян покриваше стените догоре, сградата бе заприличала на древно абатство. Освен това разбраха, че от фасадните й прозорци се открива великолепен изглед към морето от покриви на Кастърбридж, един от най-красивите в цялото графство. Някакъв граф, който владееше земи в съседство, веднъж заяви, че би дал едногодишния си доход само за да може да се любува от своите прозорци на същия изглед, на който се наслаждават обитателите на приюта. Най-вероятно и те охотно биха заменили изгледа за годишния доход на графа.

Каменното здание се състоеше от централен корпус и две крила, от чиито покриви като бойници стърчаха няколко тънки комина, които сега печално свиреха на слабия вятър. В стената се виждаше голяма врата, а една висяща жица изпълняваше ролята на дръжка за звънец. Жената се надигна на колене и с последни усилия стигна до жицата. Дръпна я и падна напред, обронила глава на гърди.

Наближаваше шест часът. Скоро от дома, който трябваше да стане тих пристан на тази измъчена душа, се чу шум от стъпки. В голямата порта се отвори една малка вратичка и на прага се появи човек. Той забеляза тежко дишащата купчина дрехи, отиде за свещ и бързо се върна. После изчезна и след малко дойде отново, този път придружен от две жени. Те вдигнаха лежащата, помогнаха й да влезе. Мъжът затвори вратата.

— Как е попаднала тук? — попита една от жените.

— Един бог знае — каза другата.

— Навън има едно куче — прошепна измъчената пътница. — Къде е то сега? То ми помогна.

— Прогоних го с камъни — отвърна мъжът.

Малобройната процесия тръгна: отпред мъжът със свещта, следван от двете костеливи жени, които поддържаха отстрани дребната, слаба и олюляваща се клетница.

[1] Джъгърнаут или Джаганатха („владетелят на света“ — др. инд.) — особена форма на Вишну-Кришна. В някои източници — осмото превъплъщение на божеството Вишну, под чиято колесница са се хвърляли вярващите. По-късно Джъгърнаут започва да олицетворява всяка неумолима сила или власт, на която безжалостно биват жертвани хората. ↑

41.
Подозрение — Изпращат за Фани

След като се върнаха от пазар, Батшеба цялата вечер почти не продума, а и мъжът й, изглежда, съвсем не бе разположен за разговори. Той беше особено мълчалив, а движенията му — много неспокойни. Следващият ден, неделя, премина по същия начин — в мълчание. Батшеба ходи на църква два пъти — сутринта и следобед. Това беше денят преди конните надбягвания в Бъдмаут. Вечерта Трой неочаквано попита:

— Батшеба, можеш ли да ми дадеш двайсет фунта?

— Двайсет фунта? — като попарена възкликна тя.

— Наистина много ми трябват.

По лицето му се забелязваше непривично за него тревожно изражение. Това беше кулминацията на владеещите го през целия ден чувства.

— Аха, за надбягванията утре?

Трой не отговори веднага. Такава грешка беше добре дошла за един мъж, който не желае да го разпитват.

— Да предположим, че ми трябват за обзалаганията — най-после процеди той.

— О, Франк! — умолително прошепна Батшеба. — Само преди няколко седмици ти ми каза, че съм ти много по-скъпа от всички други твои развлечения, взети заедно, и обеща да се откажеш от тях заради мен. Сега няма ли да го направиш, след като знаеш, че това развлечение ще ти донесе повече неприятности, отколкото радост? Откажи се, Франк! Позволи ми да те придумам да останеш в къщи — с красиви думи, нежни погледи и ласки… Кажи „да“ на своята съпруга! Кажи „да“!

Сега, когато тя се опитваше да го разубеди, неволно се прояви цялата й нежност и женственост. Къде се дянаха изкуствената студенина и преструвките, към които тя прибягваше обикновено за самозащита? Малко мъже биха устояли на дяволитите и въпреки това изпълнени с достойнство молби на красивата жена. Батшеба отметна леко глава и с добре познатото му движение протегна ръка към него — жест, по-красноречив от всякакви думи. Ако тази жена не му беше съпруга, Трой щеше да се предаде веднага, но при това положение той реши да не я заблуждава повече.

— Парите съвсем не ми трябват за залагания — рече той.

— А за какво? Много ме безпокоят тези тайнствени задължения, които поемаш, Франк.

Трой се поколеба. Той вече не я обичаше чак толкова, че да се остави да бъде увлечен от нея. Все пак трябваше да се покаже възпитан.

— Оскърбяваш ме с тези твои подозрения. Още е рано да ми слагаш усмирителна риза, а и това не ти приляга.

— Мисля, че имам право да помърморя малко, щом плащам — капризно се нацупи тя.

— Точно така. И тъй като вече помърмори, смятам, че можем да преминем към следващата точка. Батшеба, нямам нищо против шегите, но не прекалявай, за да не съжаляваш после.

— Аз вече съжалявам — изчервена отвърна тя.

— За какво?

— Че моят роман свърши.

— Всеки роман свършва с брака.

— Бих искала да не говориш така. Много ме огорчаваш, когато остроумничиш за моя сметка.

— А ти си много отегчителна за моя сметка. Сигурно ме мразиш.

— Не теб, а пороците ти. Тях мразя.

— Много повече ще ти приляга, ако се заемеш да ме излекуваш от тях. Хайде сега да свършим сметките с тези двайсет фунта и да си останем приятели.

— Горе-долу такава сума бях отделила за домашни нужди. Щом ти трябват пари, вземи ги — примирено отвърна тя.

— Много добре. Благодаря ти. Мисля, че утре ще изляза още преди закуска.

— Налага ли се? Ах, Франк, преди никакви приятели не можеха да те откъснат от мен! Тогава ти ме наричаше мила. Но сега за теб няма никакво значение как прекарвам дните си.

— Трябва да отида въпреки чувствата — рече Трой.

Докато говореше, той погледна часовника си и очевидно подтикван от някакъв неосъзнат порив, отвори задния капак. Оттам се показа плътно притисната малка къдрица. Случайно тъкмо в този миг Батшеба бе вдигнала очи и я видя. Кръвта нахлу в лицето й от изненада и огорчение. Тя още не бе успяла да помисли нещо, когато от нея се изтръгна възклицание.

— Женска къдрица! О, Франк, чия е тя?

Трой веднага затвори капака на часовника и отвърна небрежно, като човек, който демонстративно прикрива чувствата си:

— Твоя, разбира се. Чия би могла да бъде. Съвсем бях забравил, че е тук.

— Каква ужасна лъжа, Франк!

— Казвам ти, че бях забравил за тази къдрица! — високо отвърна той.

— Моля ти се, та този кичур е рус.

— Глупости!

— Ти ме обиждаш. Видях, че това е кичур от руса коса. Чий е? Искам да знам.

— Добре, ще ти кажа, за да се успокоиш. Това е кичур от косата на едно момиче, за което щях да се женя. Но това беше преди да се запозная с теб.

— Тогава трябва да ми кажеш името й.

— Не мога.

— Омъжена ли е?

— Не.

— Жива ли е?

— Да.

— Хубава ли е?

— Чудно, как може да е хубава, бедната, когато има такъв недостатък!

— Недостатък? Какъв недостатък. — Бързо запита тя.

— Батшеба, не бъди толкова капризна и ревнива. Ти знаеше какво представлява семейният живот. Ако си се страхувала от такива непредвидени случаи, значи не трябваше да се жениш.

Думите на Трой наистина й причиняваха голяма болка. Нещо заседна на гърлото й, очите й се просълзиха. Макар че се срамуваше да проявява вълнението си, накрая тя избухна:

— Значи това заслужих за своята любов към теб! Ах! Когато се оженихме, твоят живот ми беше по-скъп от моя. Можех да умра за теб. Наистина можех да умра за теб! А сега ти ми се подиграваш за глупостта, че съм свързала живота си с тебе. О, много мило от твоя страна, да ми напомняш за извършената грешка! Каквото и да ти е мнението за моя ум, не трябваше да ми го съобщаваш толкова жестоко точно сега, когато съм в твоя власт.

— Не е моя вината, че се случи така — въздъхна Трой. — Кълна се в честта си, тези жени сигурно ще ме докарат до гроба!

— А защо пазиш чужди кичури?! Ще изгориш този кичур, нали, Франк?

Той продължи, сякаш не бе чул думите й.

— Имам задължения, по-важни от съпружеските. Имам вина, която трябва да изкупя… Ти нищо не знаеш за предишните ми връзки. Ако ти имаш причини да се разкайваш за брака ни, аз имам още по-сериозни причини за това.

— Разкайвам се само ако ти не ме обичаш повече от всяка друга жена на света! — прошепна тя отчаяно и същевременно увещавайки го, като сложи треперещата си ръка върху неговата. — Но иначе не съжалявам. А ти не се разкайваш, защото обичаш някоя друга повече от мен, нали?

— Не знам. Защо говориш така?

— Ти няма да изгориш тази къдрица. Ти харесваш жената с красивата коса, да, да. Косата й е хубава, по-хубава от моята черна грива! Е, няма смисъл, каквото и да правя, няма да стана по-красива. Харесвай я, щом искаш!

— Честна дума, от няколко месеца съвсем бях забравил за този кичур. Спомних си за него днес, когато случайно го видях.

— Но преди малко ти каза „връзки“. А онази жена, която срещнахме?

— Срещата с нея ми напомни за кичура.

— Значи той е неин?

— Да. Сега, след като измъкна всичко от мен, вярвам, вече си доволна!

— А какви са тези връзки?

— О, нищо сериозно… Просто се пошегувах.

— Пошегува се? — опечалена и учудена прошепна тя. — Как можеш да се шегуваш, когато аз тъй страдам. Кажи ми истината, Франк. Ти знаеш, аз не съм глупава, макар че съм жена и от време на време се поддавам на моите женски слабости. Хайде, бъди откровен с мен — каза тя, поглеждайки го открито и смело право в очите. — Аз не искам много. Само истината, това е всичко. Ах, някога мислех, че ще бъда щастлива само ако ме обожава мъжът, когото аз самата си избера. А сега ще ме ощастливи и най-незначителната проява на чувство, стига то да не е омраза. Да! Ето докъде стигна независимата и горда Батшеба!

— За бога, не ми прави сцени! — раздразнено извика Трой и излезе.

Веднага след това, със сухи очи, Батшеба избухна в бурни ридания, които, несмекчени от сълзи, сякаш я прерязваха с всяко изхълцване. Но реши да прикрие всички прояви на чувствата си. Беше победена, но нямаше да признае това, додето е жива. Когато отчаяна откри, че човекът, за когото се бе омъжила, не е тъй непорочен като нея, тя се почувства унизена и ограбена. Обхваната от негодувание, мяташе се буйно напред-назад като тигрица в клетка, завладяна от напрежение. Преди да се запознае с Трой, Батшеба беше горда, че е жена; тогава тя триумфално осъзнаваше, че устните й никога не са били докосвани от мъжки устни, кръстът й никога не е бил обгръщан от ръката на мъж. А сега се презираше. По-рано тя винаги тайно бе мразила момичетата, които ставаха робини на първия срещнат мъж, удостоил ги със своето внимание. Тя никога не бе приемала охотно отвлечената мисъл за брак, както правеха много от жените около нея. Объркана, уплашена да не загуби своя любим, тя се бе съгласила да се омъжи за него, но дори и в най-щастливите мигове не я напускаше мисълта, че от нейна страна това е жертва, че бракът съвсем не я е издигнал, не й е донесъл почит и уважение. Батшеба несъзнателно боготвореше Диана, въпреки че името на тази богиня едва ли й бе известно. Колко ниско бе паднала тя в своите очи: преди държеше мъжете на разстояние, не ги насърчаваше нито с поглед, нито с дума или жест; самотата не й тежеше, тя се гордееше с девическата си независимост и си въобразяваше, че има нещо унизително в смяната на скромната девственост с живота на омъжена жена, в това, че може да се превърне в смирена половина от едно усреднено цяло. Ах, как можа да извърши такава безумна постъпка, която в същност според хората беше напълно благопристойна! О, ако можеше отново да стане онази девойка, която стоеше на Норкомбския хълм! Щеше ли да посмее тогава Трой или който да е друг мъж да оскверни дори косъм от главата й с претенциите си!

На другата сутрин тя стана по-рано от обикновено, заповяда да оседлаят коня и както винаги обиколи своите владения. Когато се върна в осем и половина — тогава закусваха, — тя разбра, че мъжът й е станал, закусил и заминал за Кастърбридж с кабриолета.

След закуска се успокои и съсредоточи — това бе предишната Батшеба. Тя излезе, като възнамеряваше да обходи един участък от фермата, който все още често наглеждаше сама, доколкото й позволяваха домашните задължения (и естествено, както винаги, всеки път изпреварвана от съобразителния Габриел). Бе започнала да изпитва към него истински сестрински чувства. Разбира се, понякога си спомняше, че той е стар неин поклонник и дори се опитваше да си представи какъв ли би бил животът й с него като съпруг; също представяше си и живота с Болдуд. Въпреки тези чувства Батшеба не беше много склонна към празна мечтателност и нейните размисли в тази насока бяха краткотрайни и се отнасяха изключително до миговете, когато Трой демонстративно я пренебрегваше.

По пътя се приближаваше човек и тя позна в него мистър Болдуд. Мъчително изчервена, Батшеба започна да го следи с поглед. Доста далеч от нея фермерът спря и махна с ръка на Габриел Оук, който идваше по една полска пътечка. Двамата мъже се приближиха и, изглежда, започнаха сериозен разговор, който продължи доста дълго.

Покрай тях, тикайки количка, пълна с ябълки, за къщата на Батшеба, мина Джоузеф Пуъграс. Болдуд и Габриел го повикаха, поговориха няколко минути с него и после тримата се разделиха. Джоузеф продължи нагоре с количката. Батшеба, която любопитно наблюдаваше тази пантомима, изпита огромно облекчение, когато видя, че Болдуд се връща назад към дома си.

— Е, Джоузеф, какво ти казаха да ми предадеш? — попита тя, когато той се приближи до нея.

— Повече никога няма да видите Фани Робин, мем. Няма я вече.

— Защо?

— Защото тя е умряла в приюта.

— Фани мъртва! Не може да бъде!

— Да, мем.

— От какво е умряла?

— Не знам точно от какво, но мисля, че е било от телесна слабост. Откакто я помня, все такава слабичка си беше, не издържаше на тежка работа и се топеше като свещ, както се казва. Сутринта й призляло, а тя била доста немощна и изтощена. Умряла вечерта. По закон тя се числи към нашата енория. Мистър Болдуд ще изпрати кола в три часа да я докарат тук и да я погребат на нашето гробище.

— Аз няма да позволя на мистър Болдуд да направи това. Ще го направя аз! Фани беше прислужница на чичо ми и макар че я познавам съвсем слабо, аз ще се погрижа за нея. Колко печално е всичко това! Фани в приют за бедни! — Батшеба бе започнала да разбира страданието и говореше с истинско чувство… — Изпрати някой при мистър Болдуд да му каже, че госпожа Трой счита за свой дълг да докара тялото на девойката, която дълго е служила на семейството й… Не трябва да я слагаме в кола. Ще намерим катафалка.

— За това няма да имаме време, мем.

— Да, сигурно няма да имаме време — замислено прошепна тя. — Кога каза, че трябва да отидем да я вземем? В три часа?

— Днес следобед в три часа, мем.

— Добре. Ти ще отидеш. В края на краищата една красива каруца е за предпочитане пред някоя грозна катафалка. Джоузеф, вземи новата каруца на яйове, тази синята с червените колела, и я измий хубаво. И, Джоузеф…

— Да, мем.

— Откъсни зелени клонки и цветя, да сложиш върху ковчега й. Вземи клонки лаурустинус, пъстър чемшир, тис, боже дръвце и няколко стръка хризантеми. И впрегни стария Галчо, защото тя го познаваше толкова добре и се грижеше за него.

— Добре, мем. Казаха ми да предам, че четирма работника от приюта ще ме срещнат при вратата на гробището, ще я вземат и ще я погребат по правилата на Опекунския съвет[1], както се полага според закона.

— Боже мой! Кастърбриджският приют! Как е могла Фани да стигне до това положение? — замислено продума Батшеба. — О, ако бях разбрала по-рано. Аз мислех, че тя е далече оттук. Колко време е живяла там?

— Само ден-два.

— О, значи не е била редовна обитателка на приюта?

— Не. Най-напред отишла да живее в един гарнизонен град, също в Уесекс, а после няколко месеца си изкарвала прехраната като шивачка в Мелчестър при една много почтена вдовица. Пристигнала в приюта неделя сутринта. Някои хора смятат, че е дошла пеша чак от Мелчестър. Не знам защо е напуснала Мелчестър. Да ви кажа нещо точно, все едно да ви излъжа. Та това е накратко, мем.

— Ах! — побледняла въздъхна тя и неспокойно продължи: — По нашия път ли е дошла?

— Сигурно… Лошо ли ви е, мем? Да извикам ли Лиди? Вие съвсем пребледняхте.

— Не, не я викай. Нищо ми няма. Кога е минала през Уедърбъри?

— Събота вечерта.

— Достатъчно, Джоузеф, можеш да вървиш.

— Разбира се, мем.

— Джоузеф, ела тук за малко. Каква беше косата на Фани Робин?

— Истина, мем, когато ме изпитвате така, като на съд, вярвайте, не мога да си спомня.

— Добре, няма значение. Хайде, тръгвай и направи каквото ти казах. Чакай… не, върви.

За да прикрие настроението си, което толкова явно се бе променило, тя се извърна и влезе в къщата, страшно отмаляла, с пулсиращи слепоочия. След половин час чу шума от каруцата и се показа навън, като съзнаваше, че изглежда смутена и обезпокоена. Облечен в най-хубавите си дрехи, Джоузеф тъкмо се канеше да тръгва. Клонките и цветята бяха натрупани в каруцата, както тя бе наредила. Но Батшеба не ги забелязваше.

— Джоузеф, кой беше нейният любим?

— Не знам, мем.

— Сигурен ли си?

— Да, съвсем сигурен съм, мем.

— В какво си сигурен?

— Сигурен съм само в това, че е пристигнала там сутринта и е умряла вечерта, без да каже нищо. Оук и мистър Болдуд ми разказаха много малко. „Джоузеф, малката Фани Робин е мъртва“, рече Габриел и ме погледна строго. Аз много се натъжих и го попитах: „Как е умряла?“ „Умряла е в Кастърбриджския приют за бедни и вече няма значение как е станало това. Стигнала до приюта в неделя рано сутринта, а е умряла същия следобед, това е ясно.“ После го попитах какво е правила напоследък, а мистър Болдуд престана да удря с бастуна си магарешкия бодил и ме погледна. Каза ми, тя била шивачка в Мелчестър и тръгнала оттам преди неделя. Минала някъде тъдява в събота вечер. После те ми поръчаха да ви съобщя за нейната смърт и си тръгнаха. Може би е умряла, защото цяла нощ е вървяла срещу студения вятър, нали разбирате, мем. Хората говореха, че била охтичава — зиме кашляше много. Но какво да говорим, вече се помина.

— А да си чул нещо друго за нея? — попита тя и го погледна толкова втренчено, че Джоузеф отвърна очи.

— Нито дума, господарке, уверявам ви! В селото още никой не знае за смъртта й.

— Чудно, защо Габриел не ми съобщи за това? Той обикновено ме осведомява дори и по най-маловажните въпроси — тя промърмори тези думи със сведени очи.

— Може би е бил зает, мем — предположи Джоузеф. — Габриел, изглежда, понякога страда душевно. За миналото скърби. Нали и той е бил фермер… Странен човек, но много разбран пастир, и учен при това.

— Докато Оук ти разказваше за Фани, не ти ли се стори, че той мисли за нещо друго?

— Имаше нещо такова, мем. Той беше много мрачен, а също и фермерът Болдуд.

— Благодаря ти, Джоузеф. Достатъчно. Сега тръгвай, защото ще закъснееш.

Батшеба се прибра много угнетена. А следобед попита Лиди, която бе осведомена за тъжното събитие.

— Какъв цвят беше косата на Фани Робин? Аз не я помня много добре, защото тя беше при мен само два-три дни.

— Руса беше, мем. Носеше я прибрана, скрита под бонето, та почти не се виждаше. Но вечер, преди лягане, я разпускаше. Косата й беше много хубава. Като златна.

— Нейният любим беше войник, нали?

— Да. От полка на мистър Трой. Господарят казва, че много добре го познавал.

— Какво? Така ли казва той? По какъв случай го е казал?

— Веднъж заговорихме за това, попитах го дали познава любимия на Фани. Той каза: „О, да, знам този момък тъй добре, както познавам себе си. И го обичах най-много от всички в полка.“

— Ах! Така ли каза?

— Да. Каза също, че те двамата страшно си приличали и хората често ги бъркали един с друг.

— За бога, Лиди, престани да бърбориш! — разсърдена я прекъсна Батшеба, която изведнъж проумя ужасната истина.

[1] Опекунски съвет — комитет, който управлява приюта. ↑

42.
Пътуването на Джоузеф — Странноприемницата „Еленова глава“

Територията на Кастърбриджския приют беше оградена със стена, прекъсната само на едно място, където се издигаше висок фронтон с островръх покрив, покрит със същия килим от преплетен бръшлян, както и фасадата на главното здание. Този фронтон нямаше никаква украса — нито един прозорец, комин или каквато и да е издатина. Единственото, което се забелязваше, освен буйно растящите тъмнозелени листа, бе една малка врата.

Тя беше разположена много особено. Прагът бе на три-четири фута над земята и отначало човек се затрудняваше да обясни необикновеното й разположение. Но браздите от колела, които свършваха точно под нея, показваха, че тя се използва само за внасяне и изнасяне на някои предмети или хора. Това сякаш напомняше Вратата на Предателите[1], пренесена на ново място. Изглежда, използваха я много рядко, защото в процепите на каменния праг бяха избуяли кичури трева.

Когато часовникът на приюта на Саут Стрийт показваше три без пет, към тази част на сградата се приближи синя каруца с червени колела, пълна с клонки и цветя. Докато камбаните на часовника биеха фалшиво по гласа на „Малбрук“[2], Джоузеф Пуъграс позвъни и получи указания да доближи каруцата до вратата в стената под фронтона. Вратата се отвори, бавно се показа един прост ясенов ковчег и двама работници с бархетни куртки го положиха в средата на каруцата.

Единият от мъжете се приближи до ковчега, извади от джоба си парче тебешир и написа с големи разкривени букви на капака името на покойната и още няколко думи. (Сега тези неща се правят по-деликатно — на ковчега заковават дъсчица с името.) Той хвърли върху ковчега овехтяло, ала прилично черно покривало. Задният капак на каруцата беше върнат на мястото му. Връчиха на Пуъграс смъртния акт, после работниците се прибраха и затвориха вратата зад себе си. Краткотрайната им връзка с покойната бе приключила завинаги.

Джоузеф нареди цветята, както му беше заповядано, а после и клонките, така че стана трудно да се разбере какво има в каруцата; плесна с камшика и красивата погребална кола тръгна надолу по хълма, по пътя за Уедърбъри.

Следобедът преваляше. Крачещият редом с коня Пуъграс погледна надясно към морето. Над веригите от хълмове, които ограждаха от тази страна равнината, висяха някакви чудновати облаци и мъгливи валма. Те бавно се приближаваха, нарастваха, забулваха по пътя си долините, обгръщаха избледнялата изсъхнала тръстика покрай блатата и речните брегове. После тъмните им пухкави тела се сляха. Внезапно небето се покри с някакви въздушни гъби, изникнали от съседното море, и когато конят, човекът и покойницата навлязоха в голямата Ялбърска гора, обгърна ги непрогледна, изтъкана от невидими ръце пелена — първата есенна мъгла.

Всичко наоколо потъмня. Угаснаха последните отблясъци от светлина и каруцата потъна в някаква еластична еднообразна белота. Въздухът беше неподвижен, по боровете, буките и брезите от двете страни на пътя не падаше нито капчица вода. Дърветата стърчаха напрегнато, като че ли с нетърпение очакваха да духне вятърът и да ги разтърси. Мъчителна тишина бе обхванала гората — толкова дълбока, че скърцането на колелата отекваше като силен трясък, а слабото шумолене, което обикновено се чуваше само нощем, сега се долавяше съвсем ясно.

Джоузеф Пуъграс се обърна към своя злокобен товар, който се мержелееше слабо сред цъфтящия лаурустинус, а после погледът му потъна в бездънната мъгла между дърветата от двете страни — неясни, без сенки, наподобяващи призраци в неизменно сивата си окраска. Никак не му беше весело, би се зарадвал на каквато и да е компания — дори на дете или на куче. Спря коня и се заслуша. Наоколо не се чуваха никакви стъпки, нито скърцане на колела. Остро почукване наруши гробната тишина. Мъглата вече бе обгърнала дърветата и това бе първата капка, откъснала се от натежалите влажни листа. Кухото ехо от удара върху ковчега на бедната Фани болезнено напомни на Джоузеф за неумолимата смърт. Второ почукване, трето, четвърто. Скоро тежките капки забарабаниха една след друга по окапалите листа и пътниците. Ниските клони бяха посивели от влагата като старци, а ръждивочервените корони на буковете изглеждаха като рижи коси, обсипани с брилянти.

На миля и половина от Уедърбъри, до крайпътното селце Рой-Таун имаше старинен хан, наречен „Еленова глава“. В миналите времена, когато се е пътувало с дилижанси, тук са препрягали конете. Сега старите конюшни бяха съборени, а странноприемницата, която стоеше малко настрани, напомняше за съществуването си с табела, окачена на един дебел ясенов клон от другата страна на пътя.

Тази табела поразяваше с живописния си вид пътешествениците (още не се беше появила породата „турист“). А що се отнася до самата странноприемница, съвсем не беше рядкост да се видят подобни изображения по картините на тогавашните художници. Именно тук стоеше каруцата, в която се беше качил Габриел, попаднал за първи път в околностите на Уедърбъри — в тъмнината обаче той не беше забелязал нито табелата, нито странноприемницата.

А тя имаше стари традиции и порядки. Дори може да се каже, в съзнанието на постоянните посетители се бяха загнездили няколко неизменни фрази, например:

Ако искаш още пиене, почукай с халбата по масата.

Ако свършиш тютюна, викни по-силно.

На прислужницата кажи: „Момиче!“

Към съдържателката се обръщай с: „Добра жено!“ и т.н.

Когато видя приветливата табела, Джоузеф въздъхна облекчено. Спря коня точно под нея и реши да извърши едно отдавна замислено дело. Мъжеството му се беше изцедило до последна капка. Той изтегли коня настрана от пътя и влезе в странноприемницата да изпие халба бира.

Спусна се в кухнята на хана, чийто под беше с една стъпка по-нисък от входа, а той, от своя страна, беше с една стъпка по-ниско от пътя. И какво видя Джоузеф за своя неописуема радост? Два медночервени диска — физиономиите на мистър Джан Коган и мистър Марк Кларк. Почтените притежатели на най-вместителните глътки в целия окръг седяха един срещу друг на кръглата трикрака маса с висок железен ръб, който не позволяваше на невнимателните лакти да избутват халбите долу. Те, може да се каже, наподобяваха залязващото слънце и издигащата се над хоризонта пълна луна, които умилено се гледаха.

— Я, та това е съседът Пуъграс! — извика Марк Кларк. — Хей, Джоузеф, бас държа, че от лицето ти не личи господарката ти да те пои щедро.

— Последните четири мили имах много бледа спътница — отвърна Джоузеф, като потрепери неволно, а на лицето му се изписа покорност пред съдбата. — И право да ви кажа, това почна много да ми действа. Ако щете вярвайте, ама съвсем съм забравил какво е ядене и пиене. Само дето рано сутринта малко си наквасих устата.

— Хайде, Джоузеф, смело! — подкани го Коган и му подаде почти пълна халба с бира.

Джоузеф отпи една огромна глътка, после една още по-голяма и остави халбата с думите:

— Хубаво нещо е да си пийне човек, брей, хубаво е! Душата някак се развеселява — като си помисля само с каква печална заръка съм тръгнал, тъй да се каже!

— Така си е, пиенето весели душата — отзова се Джан; очевидно той добре бе усвоил тази пребанална истина, та дори не усети кога я е казал. После вдигна халбата и бавно отметна назад глава, позажумял, да не би, не дай си боже, околните предмети дори за миг да отвлекат жадуващата му душа от изпитваното блаженство.

— Е, трябва да вървя — въздъхна Пуъграс. — Няма да е зле да му обърна още една, но ако ме видят тука, ще си загубя доверието.

— Накъде си тръгнал, Джоузеф?

— Връщам се в Уедърбъри. Там в каруцата е ковчегът с бедната Фани Робин. В пет трябва да съм на гробището с нея.

— Да, чух за това. Значи заковаха я в енорийски дъски! И няма кой да даде един шилинг да ударят камбаната за нея и половин крона за гроба, а?

— Енорията ще плати половин крона за парцела. Но няма да даде един шилинг за камбана, щото това е разкош, а без гроб все пак не може да мине, бедничката. Господарката обаче сигурно ще плати за всичко.

— Хубаво девойче беше! По-хубава от нея не съм виждал! Ама ти, Джоузеф, защо бързаш? Тя, клетата, е мъртва и с нищо не можеш я възкреси. Я се настани по-сгодно, да му пийнем още по една.

— Няма да откажа, братя. Ама набързо, щото път ме чака.

— Разбира се, че ще му обърнеш още една. След втората човек става дваж по-силен. Сгрява се, развеселява се, работата му спори, всичко му върви като по вода. Е, да, многото пиене не е хубаво, то води до оня рогатия — в пъкъла. Ама, да ти кажа, повечето не знаят как да пият. И като сме получили тоя дар, нека му се насладим докрая.

— Вярно — добави Марк Кларк. — Милостивият господ ни е дал тая дарба и не бива да я занемаряваме. Да ги вземат мътните всичките му там пастори, псалтове и учители с техните благопристойни чаепития. Да бе, хората като че отвикнаха да се веселят.

— Ах наистина трябва да тръгвам — каза Джоузеф.

— Стига глупости, Джоузеф! Бедната жена е мъртва, нали? Какво тогава си се разбързал?

— Добре. Дано не ме накаже провидението за това — прошепна Джоузеф и отново се отпусна на стола. — Напоследък няколко пъти проявих слабост, вярно е. Тоя месец веднъж вече се напих, не ходих една неделя на черква, вчера пък два-три пъти изпсувах. Значи редно е да си помисля за спасението на душата, за вечния живот. Речено е да изкупуваме времето, защото дните са лукави.

— Джоузеф, ти май си от сектантите?

— О, не, не! Чак дотам не съм стигнал.

— А аз ревностно стоя за англиканската ни вяра.

— Бога ми, и аз — прибави Марк Кларк.

— Няма да говоря много за себе си, щото не обичам да се хваля — продължи Коган с присъщата за любителите на ечмени пития словоохотливост. — Но аз никога не съм си сменял веруюто. Лепнат съм като пластир о вярата, в която съм се родил. Да, това му е хубавото на англиканството: от време на време човек може да се отбива в добрата стара кръчма и не е нужно да си блъска главата над някакви си там премъдрости. Но ако си от сектантите, трябва да ходиш на черква в дъжд и вятър, в студ и пек и да се молиш до шашардисване. Все пак тия сектанти са си умни посвоему. Те съчиняват най-различни молитви, все хубави — и за семейството, и за корабокрушенците, нали знаете, дето пише във вестниците за тях?

— Съчиняват ги, вярно е — въодушевено потвърди Марк Кларк. — На нас, англиканците, ако всичко не ни е написано отнапред, не знаем какво да речем на дяда господа, като младенци сме в ум.

— Сектантът по се има с небето от нас — дълбокомислено изрече Джоузеф.

— Да — потвърди Коган. — И ако някой трябва да отиде горе, в рая, това са тия, сектантите. Потрудили са се доста и си го заслужават. Това, англиканците, си знаем, че не можем да се мерим с тях и едва ли ще ни пуснат на небето. Мен са ми противни хора, дето си менят вярата, само и само да идат в рая. По-скоро бих предал ближния си за няколко фунта. Ами да! Напред, като ми помръзна картофът за посев, нашият пастор Търдли се намери да ми даде една торба, макар и на него да не му беше останало ни картофче, а и пари нямаше да си купи. Ако не беше той, нямаше да мога да си засадя градината. Как ви се струва тая работа, а? И след всичко това да зема да се отрека от англиканството? Не, ще се държа за вярата; и ако не сме ние правите — нищо, ще си погубя душата заедно с другите, дето вече са минали по тоя път.

— Хубаво, добре го каза! — възхити се Джоузеф. — Обаче, приятели, аз вече трябва да тръгвам наистина. Пастор Търдли ще ме чака на гробищата, а навън, в каруцата, е ковчегът с покойната.

— Не се тревожи, Джоузеф Пуъграс! Пастор Търдли е разбран човек. Колко пъти ме е заварвал в кръчмата — а в моя дълъг и греховен живот това се е случвало честичко, — ама никогаж не се е вайкал за разноските. Я сядай!

Колкото повече оставаше Джоузеф Пуъграс, толкова по-малко се безпокоеше за вмененото му задължение. Минутите неусетно минаваха и скоро вечерните сенки започнаха да се сгъстяват, а очите на тримата заприличаха на светещи точки в мрака. Часовникът на Коган тихо и приглушено удари в джоба му шест часа.

Точно в този миг отвън се чуха бързи енергични стъпки, вратата се отвори и на прага се появи Габриел Оук, следван от прислужницата, със свещ в ръка. Той строго изгледа лицата на пиячите, едното от които беше издължено като цигулка, а другите две — кръгли като тиган. Джоузеф Пуъграс премигна и се отдръпна назад.

— Честна дума, срам ме е за теб! Какъв позор, Джоузеф, какъв позор! — възмутено извика Габриел. — Коган, и ти се смяташ за мъж, а я виж докъде си стигнал.

Коган се вторачи тъпо в Оук и започна да премигва ту с едното, ту с другото око тъй съгласувано, сякаш те не бяха органи за зрение, а отделни задрямали личности със своя индивидуалност.

— Не се горещи толкоз, пастирю! — подхвърли Марк Кларк, поглеждайки укоризнено свещта, която, изглежда, неотразимо го привличаше.

— Никой няма да обиди покойницата — изведнъж заговори Коган като автомат. — За нея вече се е направило ’квото трябва… Пък и що да се съсипва човек от бързане за една умряла жена, дето вече нищо не усеща? Ако беше жива, аз първи щях да й помогна. Ако искаше да хапне и пийне, щях да платя. Ама вече е мъртва. И да бързаме, не можем я съживи. Отишла си е от тоя свят и какво да си губим времето с нея. Има ли смисъл да правим нещо, дето никой не го иска? Пийни си, пастирю, дай да сме приятели, щото утре ще идем при нея.

— Ами да, при нея ще идем утре! — патетично подхвана Марк Кларк и отпи едра глътка, може би от страх да не би идещото утре да му отнеме от благата на живота; а Джан междувременно сля мислите си за бъдното с песен:

Утре — и другиден!

Днес мога да си пийна и замезя,

със здраве и живот благословен.

Днес каня ви на моята трапеза,

а утре някой ще почерпи мен

Утре — и другиден!

— Стига си мучал, Джан! — прекъсна го Оук и се обърна към Пуъграс. — А ти, Джоузеф, дето се правиш на светец, а вършиш такива омерзителни неща! Като свиня си се напил.

— Не, пастирю Оук, не! Моля ти се, изслушай ме, пастирю. При мен това иде от един недъг, дето му викат удвояващо око. Затова сега ти изглеждам двоен, тоест ти ми изглеждаш двоен.

— Много лоша работа е да имаш удвояващо око — потвърди Марк Кларк.

— Това ми се случва винаги, щом постоя малко в някоя кръчма — смирено продължи да обяснява Джоузеф Пуъграс. — Да, виждам по две от всичко, като че ли за мойта святост Ной ме е взел в ковчега си… Д-д-да — добави той, страшно затрогнат, може би защото се видя като отшелник, и сълзите му закапаха: — Ясно е, че съм прекалено добър за днешна Англия; трябваше да живея във Вехтия завет с другите праведници и тогава никой нямаше тъй грубо да ме нар-ри-ч-ч-ча п-п-п-ияница!

— Стига си хленчил! Съвсем си оглупял! Я се стегни!

— Оглупял?… Добре! Обиждай ме! Викай ми пияница! Най-смирено ще приема това. Готов съм да се разкайвам на колене, ей богу, готов съм! Нали преди да направя нещо, всеки път си казвам „Да бъде волята божия!“ По цял ден го повтарям. Ами да, ясно е, че с този мой свят обичай съм заслужил оскърбленията! Значи съм оглупял?… Нима съм позволявал някога ногата горделива да се подигне срещу моето седалище, без най-мъжествено да ревна, че й оспорвам правото за това? Питам аз, нима съм позволявал?

— Така си е, не си, храбри Пуъграс — съгласи се Джан.

— Никому не съм позволявал така да се държи с мен! А ето, пастирът, при всичките ми добродетели, ми вика оглупял! Добре де, ’квото казал, казал. Смъртта ще бъде избавление за мен!…

Като се убеди, че в това състояние нито един от тримата не може да закара покойницата до Уедърбъри, Габриел не отговори, а излезе и отиде при каруцата, която вече трудно се забелязваше в мрачната есенна мъгла. Той дръпна главата на коня, който беше опасал доста трева, оправи клонките и цветята върху ковчега и подкара във влажната вечер.

В селото се разчу, че тази вечер ще бъде докарано и погребано тялото на злочестата Фани Робин, която бе последвала Единадесети драгунски полк от Кастърбридж до Мелчестър и по-нататък. Благодарение сдържаността на Болдуд и великодушието на Оук никой не разбра, че Трой бе мъжът, когото тя бе последвала. Габриел се надяваше, че истината може да бъде пазена в тайна поне няколко дни след погребението. Земята щеше да я скрие; времето и забравата щяха да притъпят болката, която сега биха причинили на Батшеба оскърбителните подмятания.

Когато Оук стигна до старата къща на Батшеба, която беше на пътя на черквата, вече съвсем се бе стъмнило. На вратата се показа един мъж и каза през мъглата, която висеше между тях като облак брашнен прах:

— Това Пуъграс с тялото ли е?

Габриел позна гласа на пастора.

— Тялото е тук, сър — каза Оук.

— Дойдох да питам госпожа Трой за причините за закъснението. Опасявам се, че вече е късно и погребението няма да може да бъде извършено с подобаващото достолепие. Носиш ли смъртния акт?

— Не — отвърна Габриел. — Документът сигурно е у Джоузеф Пуъграс, но той остана в „Еленова глава“. Забравих да го питам.

— Значи това решава въпроса. Ще отложим погребението за утре сутринта. Сега тялото може да се закара в църквата или да остане тука. Утре сутринта ще го вземат носачите. Те чакаха повече от час и си отидоха.

Габриел имаше основания да смята предложението за крайно нежелателно, макар Фани, още при чичото на Батшеба, да беше работила няколко години във фермата. Колко ли неприятности щяха да последват от това закъснение. Но той не можеше да налага желанията си и влезе да попита господарката си какви са нарежданията й. Свари я в необичайно състояние: когато тя вдигна очи към него, погледът й беше изпълнен с подозрение и смут, сякаш съвсем скоро беше мислила за нещо неприятно. Трой още не беше се върнал.

Отначало Батшеба с привидно безразличие прие идеята на Оук да откарат тялото веднага в църквата; но после, докато го следваше към вратата, тя промени решението си и пожела покойницата да бъде внесена в къщата. Габриел предложи да я оставят, тъй както си лежи, покрита с цветя и зелени клонки, а само да откарат до сутринта каруцата под навеса. Но напразно.

— Много е жестоко и съвсем не е по християнски — каза тя — да оставим бедната Фани цяла нощ в каруцата.

— Добре — рече пасторът. — Аз ще се погрижа да я погребем утре сутринта. Изглежда, госпожа Трой е права, че трябва да засвидетелстваме уважението си към покойната. Макар че е направила една много прискърбна грешка, като е избягала, тя все пак си остава наша сестра и ближна. Нека не забравяме това. Да се надяваме, че безграничното божие милосърдие ще се простре над нея и ще я приобщи към паството Христово.

Думите на пастора прозвучаха спокойно и тъжно в мрачната вечер. От очите на Габриел капнаха няколко искрени сълзи. Батшеба изглеждаше равнодушна. Мистър Търдли си тръгна, а Габриел запали фенера. Той извика на помощ още трима мъже и както им нареди Батшеба, всички заедно внесоха безчувственото тяло на бегълката. Поставиха ковчега на две пейки в средата на малката всекидневна до преддверието.

Излязоха всички, освен Габриел, който все още обикаляше нерешително около ковчега. Той бе дълбоко потресен от ужасната ирония на съдбата спрямо съпругата на Трой и чувстваше, че е безсилен да й се противопостави. Въпреки всичките му усилия, случи се най-лошото. Оук си представи какви страшни последствия щеше да има върху живота на Батшеба изясняването на следобедните събития. Кошмарното откритие ще хвърли сянка, която времето може би ще разсее, но никога няма да заличи.

Сякаш опитвайки се за последен път да спести на Батшеба поне първите страдания, Оук погледна отново към надписа с тебешир върху капака на ковчега. Той гласеше: „Фани Робин и детето й“. Габриел извади кърпичката си и внимателно изтри последните думи, като остави само „Фани Робин“. После излезе от стаята и незабелязано напусна къщата.

[1] Вратата на Предателите — голямата врата на лондонската кула (Тауър), през която въвеждали обвинените в държавна измяна. ↑

[2] „Малбрук от поход се връща“, френска детска песничка. Две английски песни („Няма да се върнем до сутринта“ и „Защото той е много добър човек“) са заимствали нейната мелодия. ↑

43.
Отмъщението на Фани

Трябвам ли ви още, мем? — попита Лиди по-късно, същата вечер, застанала до вратата със свещник в ръка.

Батшеба седеше печална и самотна в голямата гостна пред камината, напалена за първи път тази есен.

— Достатъчно за тази вечер, Лиди.

— Ако искате, аз мога да почакам господаря. Ако съм си в моята стая, със свещ в ръка, никак няма да ме е страх от Фани. Тя беше съвсем като дете, такава една миличка! Нейният дух сигурно не може никого да уплаши.

— О, не, не! Легни си. Аз ще го чакам до дванайсет и ако не се върне дотогава, ще си легна.

— Сега е десет и половина.

— О, така ли?

— Защо не почакате горе, мем?

— Защо ли? — разсеяно отвърна Батшеба. — Няма смисъл. Тук е топло, огънят гори. — И най-неочаквано за себе си прошепна импулсивно и развълнувано: — Лиди, чувала ли си да говорят някои странни работи за Фани? — Още преди да довърши въпроса, лицето й се изкриви от неизразима болка и тя се разплака.

— Не, нито дума! — отвърна Лиди и учудено се загледа в разплаканата жена. — Защо плачете, мем? Да не би някой да ви е обидил? — когато се приближи до господарката си, лицето й изразяваше искрено съчувствие.

— Не, Лиди, вече не ми трябваш. Не мога да си обясня защо напоследък съм станала толкова плачлива. Преди въобще не плачех. Лека нощ.

Лиди излезе от гостната.

Батшеба седеше отчаяна и самотна, в същност не по-самотна от времето, когато не бе омъжена; но тогава тя имаше чувството, че стои сама на някой висок връх, а сега сякаш я бяха зазидали в пещера. През последните два дни се бяха прибавили тези мъчително тревожни мисли за миналото на нейния съпруг. Решението й Фани да остане временно тук беше резултат от странно обърканите пориви, които се бореха в нейните гърди. Може би ще бъдем по-точни, ако кажем, че това беше решителна съпротива срещу собствените й предразсъдъци, усилие да прояви състрадание въпреки противоположните чувства, които се опитваха да вземат връх и да заглушат всякаква жалост към мъртвата, защото като жива тя я бе предшествала и е била обичана от този, когото Батшеба още обичаше, въпреки че любовта беше смъртно ранена и отровена от мрачни предчувствия.

След пет-десет минути отново се почука на вратата. Появи се Лиди, която направи няколко крачки и най-после каза колебливо:

— Мериан току-що е чула нещо много странно, но то, изглежда, не е вярно. След два-три дни сигурно ще разберем истината.

— За какво става дума?

— О, няма никаква връзка с вас, мем. То е за Фани. Същото, което сте чули и вие.

— Аз не съм чувала нищо.

— Искам да кажа, злобните слухове, които стигнаха тук през последния час, че… — Лиди се приближи до господарката си и прошепна бавно на ухото й края на изречението; докато говореше, тя кимаше с глава към стаята, където беше тялото на Фани.

Батшеба се разтрепери от глава до пети.

— Не вярвам! — развълнувано извика тя. — А и на ковчега е написано само нейното име.

— Аз също не вярвам, мем. Защото ако беше истина, сигурно щяхме да разберем нещо повече, нали, мем?

— Може да научим, а може и нищо повече да не чуем.

Батшеба се извърна към огъня, за да скрие лицето си от погледа на Лиди. Когато разбра, че господарката й няма да каже нищо повече, Лиди се измъкна, затваряйки тихо вратата, и отиде да спи.

Тази вечер озареното от пламъка лице на Батшеба би разтревожило дори и тези, които не я обичаха много. Вестта за печалната участ на Фани Робин не предизвика злорадството й, въпреки че тя беше спечелила в съперничеството, както Естир пред Астин[1]. При последното влизане на Лиди в стаята прекрасните очи на нейната господарка гледаха уморено и безжизнено. След краткия им разговор в тези очи се отрази неимоверно страдание. Простодушната Батшеба, израснала в провинцията и възпитана по старомодни правила, беше дълбоко потресена от събитието, което би направило съвсем слабо впечатление на една светска жена — смъртта на Фани и нейното дете.

Смъртта на Фани е свързана с някаква трагична история, в която е замесена и тя самата, смътно подозираше Батшеба, макар Оук и Болдуд да не предполагаха това. Срещата със самотната жена в събота вечер мина без свидетели и не породи никакви разговори. Може би воден от най-добри намерения, Оук криеше колкото е възможно по-дълго обстоятелствата около смъртта на Фани; но ако знаеше, че Батшеба сама се опитва да разплете този възел, той нямаше да я държи в мъчително неведение, защото би разбрал, че страшната истина само ще потвърди подозренията й.

Изведнъж тя изпита непреодолимо желание да поговори с някого, по-силен духом от нея, и да почерпи от него мъжество, за да понесе с достойнство тежкото бреме на мъките, стоически да изтърпи разкъсващите я съмнения. Къде можеше да намери такъв приятел? В къщата не. Тя беше несъмнено най-хладнокръвната и сдържана жена под този покрив. Искаше едно — да се научи търпеливо да изчаква и да се въздържа от всякакви преценки, поне за близките няколко часа, а нямаше кой да я посъветва. Защо да не отиде при Габриел Оук? Не, тя няма да направи това! „Колко твърдо умее да понася Оук всички трудности в живота“, помисли си тя. Като че ли Болдуд изпитваше по-дълбоки, по-възвишени и по-силни чувства от Габриел, но и той също като нея не бе постигнал тази проста наука, която Оук владееше до съвършенство и доказваше това с всяко свое движение и поглед: той умееше да пренебрегне личните си интереси заради интересите на другите и не поставяше своето благополучие над всичко на света. Оук внимателно се вглеждаше в разиграващите се събития, като съвсем не се смяташе за техен център. Точно такава искаше да бъде Батшеба. Но нали Оук не се измъчва от неизвестността, която сега просто разкъсва сърцето й. Той знае всичко за Фани — тя беше напълно уверена в това. Ако сега отиде при него и го попита само: „Истина ли е това, което говорят хората?“ — като човек на честта, той ще бъде морално задължен да й отговори. И това ще бъде огромно облекчение за нея. Няма защо да му обяснява. Оук я познава толкова добре, че никакви нейни странности не биха го уплашили.

Тя се загърна с пелерината и излезе. Навън всичко беше замряло, не се помръдваше нито едно клонче, нито едно листо. Въздухът още беше наситен с влага, въпреки че мъглата не изглеждаше толкова гъста както следобед, а капките почукваха звънливо и равномерно, падаха почти в музикален такт от дърветата по сухите листа под тях. Батшеба реши, че на въздух ще й бъде по-леко. Затвори вратата и бавно тръгна по уличката към дома, където сега Габриел живееше сам, след като се бе преместил от Коганови, защото там бе твърде тясно. Тя спря пред къщата. Светеше само един прозорец на долния етаж. Кепенците не бяха затворени, пердето не беше спуснато — явно стопанинът не се страхуваше от крадци или от любопитни погледи. Тя ясно видя Габриел; той седеше до масата и четеше. Беше подпрял с ръка русата си къдрава глава и се надигаше от време на време, само за да почисти свещта от нагара. Най-после погледна часовника и както изглежда, изненадан от късния час, затвори книгата и стана. Тя разбираше, че Габриел ще си легне и ако почука, трябва да направи това веднага.

Уви, нейната решителност й измени! Чувстваше, че няма сили да почука. За нищо на света не би му загатнала за своята мъка, камо ли да го попита направо коя е причината за смъртта на Фани. Тя е обречена да подозира, да предполага, да се измъчва и да понесе всичко съвсем сама.

Като бездомен скитник Батшеба стоеше на улицата, унесена и хипнотизирана от излъчващата се от тази къща атмосфера на покой, който тъй много липсваше в нейния дом. Габриел се появи в стаята на горния етаж, постави свещта на перваза на прозореца и… коленичи за молитва. Тази спокойна картина тъй мъчително се отрази в нейната изтерзана и неспокойна душа, че тя нямаше повече сили да гледа. Не й е съдено да постигне такова примирение с нещастието! Тя трябва да измине докрай мъчителния пагубен път, по който е поела. Със свито сърце Батшеба се върна в къщи.

Трескава възбуда смени чувствата, които изпитваше, докато наблюдаваше Оук. В пруста тя спря и погледна към вратата на стаята, където лежеше тялото на Фани. Преплела пръсти, отметнала назад глава, пристиснала горещите си ръце върху челото, Батшеба изхлипа истерично:

— Господи, боже мой! Фани, ако можеш само да проговориш и да ми разкриеш тайната си!… О, как ми се иска да не е вярно, че сте двама!… Да можех само да погледна лицето ти за малко, всичко щях да разбера! — а след миг прошепна бавно: — И ще го направя.

По-късно Батшеба изобщо не помнеше какви чувства са бушували в душата й тази паметна вечер. Още недовършила изречението, тя започна трескаво да действа. В килера откри отвертка. Скоро след това се озова в малката стая, разтреперана от вълнение, със замъглени очи и мъчително пулсиращи слепоочия, застана до отворения ковчег с девойката, чиято загадъчна смърт тъй дълбоко я бе развълнувала. Загледана в мъртвата, тя проговори с дрезгав глас:

— Трябваше да науча най-лошото, и сега го знам!

Беше извършила серия от действия като че в някакъв кошмарен сън. Привеждайки в изпълнение мисълта, която тъй ненадейно и с ослепителна натрапчивост я бе разтърсила в хола, тя се изкачи по стълбите, заслуша се в тежкото дишане на спящите прислужници, слезе долу, натисна бравата, влезе в стаята, където бе ковчегът, и напълно съзнателно отвинти капака.

Преди тя би се разтреперила дори само при мисълта, че може да се занимава с нещо подобно, съвсем сама в дълбоката нощ, а сега даже не изпитваше особен страх. Но какъв ужас я овладя, когато погледна в ковчега, получи неопровержимо доказателство за вината на мъжа си и узна без никакво съмнение последната страница от историята на Фани.

Батшеба отпусна глава и дъхът, който бе притаила от напрежение, любопитство и интерес, сега се изтръгна като вопъл: „О-х-х-х!“ — изпъшка тя и безмълвната стая удължи стона й.

Сълзите й закапаха върху безжизнените тела в ковчега; причината за тях беше сложна. Трудно беше да се каже от какво са предизвикани, но това не бяха само сълзи на отчаяние. Парещият им пламък като че ли се бе разгорял от студените тленни останки на Фани, доведена от обстоятелствата тук по толкова естествен, прост и същевременно удивителен начин. Фани беше умряла и с това бе извършила единствената изключителна проява, която можеше да я изтръгне от унижението и дори да я възвиси. Нещо повече, днес съдбата ги бе срещнала и в необузданото въображение на Батшеба неуспехът на съперницата й се превърна в победа, унижението й — в триумф, злополучието й — в могъщество. А върху Батшеба падна лъчът на безпощадната светлина и я показа в най-жалък вид, сякаш всички предмети наоколо й се присмиваха иронично и злорадо.

Ликът на Фани бе обрамчен от златиста коса и вече нямаше място за съмнение чия е къдрицата, която Трой пазеше в часовника си. Фантазията на Батшеба се развихри; струваше й се, че невинното бяло лице на Фани изразява тържество, сякаш тя съзнаваше, че е отмъстила със страдание за причинените й мъки с цялата неумолимост на Мойсеевия закон: „Око за око зъб за зъб.“

Първата мисъл на Батшеба беше: „Единственият изход за мен е незабавната смърт.“ В себе си тя признаваше, че се страхува от това последно средство, но в този момент още по-непоносимо й се струваше да носи цял живот клеймото на позора. Ала да умре, това би значело, че подражава на съперницата си, и то без да може да разчита, че като Фани ще бъде окръжена с ореол на мъченица. Тя се мяташе напред-назад из стаята, както обикновено правеше, когато беше много развълнувана, чупеше ръце и говореше несвързано:

— Ох, как я мразя! Все пак не искам да кажа, че я мразя… Нали това е отвратително и грешно. Но въпреки всичко, ненавиждам я! Да, ненавиждам я до мозъка на костите си, макар че дълбоко в душата си осъждам това… Ако беше жива, щях да се нахвърля върху нея, жестоко щях да й се скарам и това щеше да бъде напълно естествено. Но да проявявам отмъстителност към една клета покойница, това е отвратително. О, боже, смили се над мен! Колко съм нещастна!

В този момент Батшеба така се ужаси от своето душевно състояние, че се огледа, сякаш търсеше спасение от самата себе си. Пред очите й отново се появи Оук, коленичил за молитва, в нея заговори подражателният инстинкт, който често се появява у жените, тя се хвана за тази мисъл и реши да последва примера му. Габриел беше се молил; и тя ще направи същото.

Батшеба падна на колене до ковчега, закри с ръце лицето си и за известно време в стаята беше тихо като в гроб. Дали за това, че действаше съвсем машинално, или по някоя друга причина, но когато се изправи, душата й се изпълни с мир и разкаяние.

В желанието да изкупи вината си тя взе цветята от една ваза на прозореца и започна да ги подрежда около главата на мъртвата. Батшеба не познаваше друг начин да покаже доброжелателството си към покойниците, освен да ги обкичва с цветя. Минаха няколко минути, а може би час. Тя беше извън времето, извън живота, не осъзнаваше къде е и какво прави. Върна се към действителността, когато чу захлопването на вратата на пристройката за коли. След малко външната врата на къщата се отвори и затвори, в хола се чуха стъпки и съпругът й се появи на вратата на стаята с поглед, вперен в нея.

Той огледа бавно сцената, изумен, като че ли за него това беше халюцинация, предизвикана от някаква дяволска магия. Бледа като мъртвец, Батшеба му отвърна със същия обезумял поглед.

Силно развълнуваният човек губи способността си да мисли логично и докато стоеше до вратата, Трой не можа да направи връзка между ковчега и Фани. Объркан, отначало той предположи, че някой в къщата е умрял неочаквано.

— Е, какво? — озадачено попита Трой.

— Отивам си! Отивам си! — каза Батшеба, повече на себе си, отколкото на него. Тя тръгна с широко отворени очи към вратата, като смяташе да мине покрай него.

— Какво се е случило, за бога? Кой е умрял? — попита Трой.

— Не мога да ти кажа. Пусни ме да изляза навън. Искам да изляза на въздух! — продължи тя.

— Не, настоявам да останеш!

Той я хвана за ръката. Тогава волята й като че ли се изпари и тя се отпусна пасивно. Без да я освобождава, той пристъпи в стаята и така, ръка в ръка, Трой и Батшеба се приближиха до ковчега.

Свещта стоеше на писалището до тях, светлината падаше косо надолу и ясно осветяваше студените черти на майката и младенеца. Той погледна, пусна ръката на съпругата си, в някакъв мрачен проблясък осъзна всичко, което виждаше, и се вцепени.

Той стоеше неподвижен, сякаш в него не беше останала капчица сила. Владеещите ги противоположни чувства се сблъскваха, уталожваха се взаимно, парализираха двамата и никой не помръдваше.

— Познаваш ли я? — попита Батшеба и гласът й прозвуча тихо и кухо, като от вътрешността на килия.

— Да.

— Тя ли е?

— Да.

Отначало Трой стоеше като вкопан. А сега в почти вцепенената неподвижност на тялото му се забелязваха признаците на едно зараждащо се движение, тъй както и в най-тъмната нощ след известно време може да бъде съзряна светлина. Той постепенно се привеждаше. Чертите на лицето му омекнаха, изражението на ужас се превърна в искрена скръб. Батшеба го гледаше с все още отворени устни и обезумели очи. Способността на човека да изпитва силни чувства е пропорционална на силата на характера; колкото жестоки и явно непосилни да са били страданията, на които е била подложена Фани, тя може би никога не бе изпитвала такива мъки, каквито преживяваше сега Батшеба.

Но ето, Трой падна на колене. Лицето му изразяваше нещо неопределено между разкаяние и благоговение. Той се наведе над Фани Робин и я целуна нежно, тъй както целуват заспало дете, за да не се събуди.

Безсилна да изтърпи това, Батшеба се хвърли към него. Всичките бурни чувства, които бяха дремали в нея, откакто беше познала любовта, сега като че ли се сляха в един порив. Настъпи рязка промяна; допреди няколко минути тя огорчено бе размишлявала за опетнената си чест, за ограбената си любов, за отнетото майчинство. Но всичко бе забравено веднага щом в нея заговори жената, все още влюбена в Трой. И макар отдавна да се бе простила с илюзиите си, Батшеба се ужаси при мисълта, че бракът с единствения мъж, когото беше обичала и въпреки всичко обичаше още, се разтрогва пред очите й. Тя го прегърна и прошепна с кървящо от мъка сърце:

— Не, не ги целувай! О, Франк, не мога да понеса това, не мога! Аз те обичам повече от нея. Целуни и мен, Франк, целуни ме! Ти трябва да целунеш и мен, Франк!

В тази детинска молба крещеше цялата мъка на дълбоко страдащата жена. „Това ли е независимата и горда Батшеба?“, помисли Трой, след като се освободи с усилия от прегръдката й. Той я погледна недоумяващо — тъй неестествено и странно беше за нея такова държане. Порази го неочаквано откритие — значи всички жени са еднакви! Дори Фани и Батшеба, толкова различни на пръв поглед, дълбоко в душите си безкрайно си приличат. За миг Трой бе осенен от предположението, че духът на мъртвата се е вселил в тялото на живата жена до него. Когато краткотрайната изненада премина, той втренчи в нея смразяващо надменен поглед.

— Няма да те целуна! — заяви той и я отблъсна.

Ако съпругата беше спряла дотук? Но как да се овладее в такъв ужасен миг, когато от човека не може да се очаква благоразумие и трезв разсъдък! Това беше напълно естествено и даже простимо. С върховно усилие на волята тя обузда кипящите чувства в себе си.

— Защо? — попита тя със сдържана болка и странно изтънял, напрегнат, сякаш чужд глас.

— Аз съм лош, зъл и безчувствен човек — отвърна той.

— А тази жена е твоя жертва; както и аз.

— Ах! Не ми се подигравай, мадам. За мен тази жена, дори мъртва, означава много повече, отколкото ти беше, си или ще бъдеш. Ако Сатаната не ме беше изкушил с лицето ти и твоето проклето кокетство, аз щях да се оженя за нея. Това беше единственото ми желание, преди ти да се беше изпречила на пътя ми. Така и трябваше да направя, но вече е много късно! За това заслужавам цял живот да страдам! — И се обърна към Фани: — Но не се безпокой, мила — прошепна Трой. — Защото на небето, пред бога, ти си моята единствена истинска съпруга!

При неговите думи от гърдите на Батшеба се изтръгна продължителен гърлен вопъл на безмерно отчаяние и гняв. Сред тези стари стени, видели много поколения, никога не беше прозвучавал такъв стон. Това беше краят на нейния брачен съюз с Трой.

— Тогава какво съм аз за теб? — жалостно изхлипа Батшеба; необичайната за нея невъздържаност още повече утежни положението й.

— За мене ти не означаваш нищо — безжалостно отсече Трой. — Свещеникът може да извърши обреда, но това още нищо не значи. Сърцето ми не ти принадлежи, аз не съм твой.

Внезапно Батшеба беше овладяна от безумното желание да избяга от него, от това място, да се скрие и да се спаси от неговите думи дори с цената на смъртта. Тя не чака нито миг, а се хвърли към вратата и побягна навън.

[1] Астин, законната съпруга на персийския цар Артаксеркс, била изгонена и заменена с красивата Естир, защото отказала да вземе участие в содомитска оргия. ↑

44.
Под дървото — В таванската стая

Батшеба крачеше бързо по тъмния път, без да знае накъде отива, без да се интересува от посоката и крайната цел на това бягство. Когато се огледа за първи път, пред очите й се мярна порта, водеща в някакъв гъсталак, над който бяха надвиснали големи дъбове и буки. Спомни си, че е виждала мястото и преди; това, което приличаше на непроходим шубрак, в същност беше изсъхнала папрат. Батшеба просто не знаеше къде да се дене и все още разтреперана от вълнение, реши да се скрие сред папратите. Когато навлезе навътре, под едно наклонено дърво тя се натъкна на незасегнато от влагата местенце и седна върху леглото от папратови листа и стъбла. Механично придърпа към себе си сухи листа, за да се предпази от вятъра, и затвори очи.

Батшеба не беше много наясно дали е спала тази нощ. Но след няколко часа, когато се събуди, ободрена и вече поуспокоена, тя почувства, че над и около нея, по дърветата стават интересни неща. Първият звук бе дрезгавият крясък на едно пробудило се врабче.

После: „Чи-уиз-уиз-уиз!“ от друго място. Това беше сипка.

След това: „Тинк-тинк-тинк-тинк-а-чинк!“ от плета. Червеношийка.

— „Чък-чък-чък!“ — отгоре. Катерица.

От пътя се чу:

— С моята ра-та-та-та, и моето рум-тум-тум-тум!

Това беше едно младо ратайче. Скоро то се приближи и Батшеба го позна по гласа — то работеше в нейната ферма. Тежък, безпорядъчен тропот на копита заглушаваше песента му. Когато надникна през папратите, на слабата утринна светлина бегълката видя един впряг от конете си. Те спряха на водопой до езерцето от другата страна на пътя. Чу се плясък — конете влязоха във водата и се разлудуваха; на всички страни захвърчаха пръски. Наведоха се, започнаха да пият, а когато се изправиха и разтърсиха глави, водата затече като сребърни нишки от бърните им. Те си поиграха още малко, излязоха от езерцето и тръгнаха обратно към фермата.

Батшеба продължи да се оглежда. Денят започваше и в сравнение с прохладния въздух и спокойните цветове нейните разгорещени действия и решения от миналата нощ изглеждаха просто необясними. Тя откри, че докато е спала, в скута и по косата й безшумно са нападали много жълти и червени листа. Разтърси роклята си, да се отърве от тях, и във всички посоки се разлетяха множество листа „като нечисти сили, пръснати от магьосник“[1].

В източната страна на гъсталака от папрати имаше отвор и предизгревното сияние привлече погледа й. До самите й крака започваше склон, гъсто обрасъл с живописни папрати, разперили на всички страни жълтите си пухкави крила, а долу, в падината, се виждаше малко тресавище, изпъстрено с блатни растения и отровни гъби. Сега над него висеше миазмена, но красива сребриста пелена, пронизана от слънчеви лъчи и все пак не съвсем прозрачна — отсрещният плет се очертаваше смътно през това мъгливо сияние. Падината бе обрасла отвсякъде със снопове папур, а тук-там се забелязваха стъбла на перуника, чиито стръкове проблясваха на изгряващото слънце като ножове. Блатото имаше зловещ вид. От неговата влажно-отровна повърхност във въздуха като че ли се отделяха парите на разтление. Гъбите растяха буйно, във всички посоки, изпод изгнили листа и дънери на дървета, някои откриваха пред разсеяния поглед на Батшеба лепкавите си шапчици, други — сълзящите си пластинки. Имаше гъби на големи червени петна, като опръскани с артериална кръв, други — шафраненожълти, а също и такива с източени като макарони стъбла. Или с шапчици, които изглеждаха като кожени, оцветени в сочни кафяви тонове. Падината беше нещо като разсадник на всякакви зарази, в непосредствена близост с уюта и доброто здраве. Батшеба се надигна, потрепервайки при мисълта, че е прекарала нощта близо до такова мрачно място.

По пътя отново се чуха стъпки. Нервите на Батшеба бяха опънати докрай, тя клекна да се скрие и след малко пътникът се появи. Това беше учениче с преметната през рамо торбичка с храна и книга в ръка. Момчето спря до портата и без да вдига поглед, продължи да мърмори доста високо.

— „О, боже; О, боже; О, боже; О, боже; О, боже“ — това го знам. „Дари ни, дари ни, дари ни, дари ни“ — това го научих. „Твоята милост, твоята милост, твоята милост, твоята милост“ — и това го знам.

Зубренето продължи. Момчето очевидно бе доста тъпо, а книгата беше псалтир; по този начин то учеше молитвата. Дори и в най-неприятните за човека моменти, изглежда, някакъв повърхностен слой от съзнанието остава незает с тежки мисли и податлив на някои дреболии. Батшеба се почувства леко развеселена от начина, по който момчето учеше. То продължи по пътя.

Скоро вцепенението й премина в тревога, а тя, от своя страна, отстъпи мястото си на глада и жаждата. На височината от другата страна на блатото, полускрита от мъглата, се появи една фигура и започна да се насочва към Батшеба. Жената — защото това беше жена — се приближаваше и сякаш се оглеждаше внимателно около себе си. Новодошлата заобикаляше блатото отляво и Батшеба видя очертания на слънчевото небе профил. По овалната извивка от челото до брадата, без какъвто и да е ъгъл или изявена черта на лицето, тя позна добре известния й мек профил на Лиди Смолбъри. При мисълта, че не е напълно изоставена, сърцето на Батшеба запърха от благодарност и тя скочи.

— О, Лиди! — каза тя или се опита да каже, защото думите останаха на устните й, а звук не се чу. Батшеба бе пресипнала съвсем от тежката, влажна нощна мъгла.

— О, мем, толкова се радвам, че ви открих — извика девойката веднага щом видя господарката си.

— Няма да можеш да прекосиш — прошепна Батшеба. Тя напразно се опитваше да повиши глас, за да я чуе прислужницата й. Лиди, която не се досещаше за това, пристъпи в тресавището с думите:

— Мисля, че ще ме издържи.

Батшеба запомни задълго мимолетната картина — Лиди прекосява тресавището, озарена от утринната светлина. От мокрите чимове зад стъпките на девойката се надигаха пъстроцветни мехури от зловонен подземен дъх. Те се пукаха със съсък, разпръскваха се настрани и струйки пара отлитаха нагоре, към мъгливото небе. Въпреки опасенията на Батшеба Лиди не потъна.

Тя благополучно се добра до другия бряг на блатото и погледна лицето на младата господарка — бледо, измъчено, но незагубило красотата си.

— Бедната! — възкликна просълзена Лиди. — Успокойте се, мем. Каквото и да…

— Аз мога само да шепна. Съвсем съм пресипнала — прекъсна я Батшеба. — Това сигурно е от влагата тук, около блатото. Лиди, нали няма нищо да ме питаш? Кой те изпрати?

— Никой. Когато не ви намерих в къщи, помислих, че нещо лошо се е случило. Снощи ми се стори, че чух гласа му. И аз реших: тук нещо не е в ред.

— Той в къщи ли е?

— Не. Излезе малко преди мен.

— Откараха ли Фани?

— Още не. Но скоро ще я вземат, в девет часа.

— За сега няма да се връщаме в къщи. Имаш ли нещо против да се поразходим из гората?

Без да разбира нищо, Лиди се съгласи и те тръгнаха заедно сред дърветата.

— Но, мем, по-добре ще е да се върнете и да хапнете нещо. Ще умрете от студ.

— Няма да се прибера. Сигурно никога вече няма да вляза в тази къща.

— Да ви донеса ли нещо да хапнете и да се облечете?

— Да, ако обичаш.

Лиди изчезна и след двадесет минути се върна с наметка, шапка, няколко филии, намазани с масло, чаша и малък порцеланов чайник, пълен с горещ чай.

— Отнесоха ли Фани? — попита Батшеба.

— Не — отвърна прислужницата, докато сипваше чай в чашата.

Батшеба се загърна, после хапна малко и пи чай. Гласът й се проясни, руменината се върна на бузите й.

— Хайде пак да се поразходим — предложи тя.

— Близо два часа те обикаляха из гората. Батшеба отговаряше едносрично на въпросите на Лиди, защото мислеше само за едно. Накрая я прекъсна.

— Дали са откарали вече Фани?

— Ще ида да видя.

Когато се върна, прислужницата съобщи, че мъжете са взели тялото; питали за Батшеба; Лиди им казала, че господарката не се чувства добре и не може да излезе.

— Значи те мислят, че съм в спалнята си?

— Да. — После Лиди се осмели да добави: — Мем, когато ви намерих, вие казахте, че никога вече няма да се върнете в къщи. Нали не говорехте сериозно?

— Не. Промених решението си. Само жени без всякаква гордост бягат от мъжете си. По-добре е да те намерят умряла от тормоз в дома на мъжа ти, отколкото жива, но избягала в нечий чужд дом. Цяла сутрин мислих за това и реших как да действам. Една избягала жена е бреме за всекиго, бреме за себе си и ще служи за назидание. Всичко това би ми причинило много повече мъки, отколкото ако си остана у дома, макар че там мога да бъда обиждана, бита и да гладувам. Лиди, ако някога, не дай боже, се омъжиш, сигурно ще попадаш в много неприятни положения; но запомни — не се предавай. Не отстъпвай, дори на парчета да те режат. Тъй ще направя и аз.

— О, господарке, не говорете така! — Лиди хвана ръката й. — Знаех си аз, че няма да си отидете. Мога ли да попитам какво толкова страшно се е случило между вас двамата?

— Можеш, но няма да ти отговоря.

След десетина минути те се върнаха по обиколен път в къщата и влязоха през задния вход. Батшеба се изкачи по задната стълба в една празна таванска стая, а прислужницата я последва.

— Лиди — заговори тя малко по-весело, защото отново бяха започнали да се проявяват младостта и надеждата, — за сега ти ще ми бъдеш довереничка. Нали трябва да разкривам душата си на някого и аз избирам теб. Временно ще живея тук. Ще напалиш камината и ще ми помогнеш да подредя всичко тук. После искам с Мериан да донесете легло, дюшек, маса и още някои неща… Какво да правя, за да минава по-бързо времето?

— Поръбвайте носни кърпички. Това е много приятно занимание — предложи Лиди.

— О, не, мразя да шия. Пък и никога не съм обичала.

— А плетенето?

— Също.

— Тогава можете да довършите бродерията. Остава да направите само карамфилите и пауните. После ще я сложим в рамка със стъкло и ще я окачим до бродериите на леля ви, мем.

— Бродирането е старомодно и ужасно провинциално занимание. Не, Лиди, ще чета. Донеси ми няколко книги, но да не бъдат нови. Нямам никакво желание да чета нови книги.

— Някои от старите книги на чичо ви, мем?

— Да. От онези, дето сложихме в сандъците. — И тя продължи, развеселена: — Донеси ми „Трагедията на девицата“ от Бомонт и Флетчър, „Невеста в траур“, „Нощни размисли“ и „Суетните човешки страсти“[2].

— А историята на онзи негър, дето убил жена си Дездемона? Много тъжна и хубава книга и е напълно подходяща за вас сега.

— Значи, Лид, ти четеш моите книги без разрешение? Нали ти забраних! Откъде знаеш, че тази история ще ми хареса точно сега? Тя изобщо няма да ми бъде приятна за четене.

— Но нали другите подхождат…

— Не. И те не ми допадат. Няма да чета тъжни истории. Защо да чета тъжни книги? Донеси ми „Селска любов“, „Девойката от мелницата“, „Доктор Синтаксис“ и няколко броя на „Спектейтър“[3].

Целия ден Батшеба и Лиди останаха в барикадираната таванска стая; предпазна мярка срещу Трой, която се оказа ненужна, защото той изобщо не се появи. Батшеба седя до прозореца до залез-слънце. От време на време прочиташе по някой ред, но предимно гледаше безцелно навън и слушаше разсеяно.

Този ден слънцето залезе почти кървавочервено и един сивкав облак на изток скри лъчите му. Западната стена на камбанарията, която единствено се виждаше от прозорците на Батшеба, се издигаше ясно очертана и блестяща на тъмния фон, а ветропоказателят на върха проблясваше. Там, под камбанарията, на полянката до църквата, всеки ден в шест часа селските момчета се събираха да играят на роби. Тази игра се играеше тук от незапомнени времена. Старите колони образуваха вратите, а земята около тях беше утъпкана от краката на играчите и станала гладка и твърда като паваж. Русите и чернокоси глави на момчетата се мятаха насам-натам, белите им ръкави просветваха на слънцето; от време на време някой вик или дружен взрив от смях разтърсваше предвечерната тишина. Играчите прескочиха стобора, заобиколиха камбанарията и изчезнаха от другата страна зад тисовото дърво, наполовина заслонено от един бук, сега широко разперил златистата си корона от листа, сред които клоните очертаваха черни линии.

— Защо прекъснаха тъй неочаквано играта? — попита Батшеба, когато след няколко минути Лиди влезе в стаята.

— Защото преди малко дойдоха двама мъже от Кастърбридж и започнаха да издигат голяма надгробна плоча с релефи — отвърна Лиди. — Момчетата отидоха да видят за кого е паметникът.

— Ти знаеш ли за кого е? — попита Батшеба.

— Не.

[1]

„О, Ветре див, зъл дух на есента!

Като магьосник лош — нечисти сили,

ти пръскаш с ярост мъртвите листа.“

Пърси Биш Шели, „Ода на западния вятър“. Превод Григор Ленков. ↑

[2] „Трагедията на девицата“ — трагедия от Френсис Бомот и Джон Флетчер (1619 г.); „Невеста в траур“ — трагедия от Уилям Конгрив (1697 г.); „Нощни размисли за живота, смъртта и безсмъртието“ — поема от Едуард Йънг, публикувана между 1742–1745 г.; „Суетните човешки страсти“ — поема от Самюел Джонсън (1749 г.). ↑

[3] „Селска любов“ и „Девойката от мелницата“ — балади от Айзек Бикърстаф (1753–1812); „Доктор Синтаксис“ — пародия от Уилям Коумб (1741–1823), илюстрирана от Роуландсон. ↑

45.
Романтичността на Трой

В полунощ, когато Батшеба избяга, първата работа на Трой беше да закове капака на ковчега, за да не може никой да види Фани и детето. След като направи това, той се изкачи горе, хвърли се облечен на леглото и изпаднал в отчаяние, изчака утринта.

Последното денонощие върху него безмилостно се сипеха ударите на съдбата. Трагичните събития го завариха напълно неподготвен. Ако някой човек реши да промени своето поведение, трябва да води борба не само с вкоренените си навици; обстоятелствата също като че ли се обединяват против него и му пречат да се поправи.

След като получи двадесет фунта от Батшеба, той прибави към тази сума всички свои джобни пари, до последния фартинг — още седем фунта и десет шилинга. С общо двадесет и седем фунта и десет шилинга той тръгна на срещата с Фани Робин.

Когато стигна в Кастърбридж, остави коня и двуколката в една странноприемница. В десет без пет вече седеше на парапета на моста. Часовникът удари десет, но Фани я нямаше. В същност точно в този момент две прислужници в приюта я обличаха в саван — за първи и последен път това скромно създание получаваше помощ от прислужници. Мина четвърт час, половин час. Докато чакаше, Трой си припомни, че за втори път тя не идва на много важна среща с него. Ядосан, той си обеща, че това е за последен път. В единадесет часа, след като беше разглеждал толкова дълго камъните на моста, че можеше точно да каже кой камък къде има лишей, след като беше слушал монотонното плискане на водата долу, докато то не го угнети съвсем, той скочи, отиде в странноприемницата, взе двуколката и обхванат от някаква ожесточена невъзмутимост към миналото и дързост за бъдещето, отиде на конните надбягвания в Бъдмаут.

На хиподрума стигна в два часа и остана там известно време. После се върна в града и се шля там до девет часа. Но образът на Фани непрекъснато го преследваше; тя му се привиждаше такава, каквато се появи пред него в мрачната вечерна дрезгавина последния път, а упреците на Батшеба още звучаха в ушите му. Той се зарече да не залага и сдържа обещанието си. Същата вечер в девет часа, когато излизаше от града, джобовете му бяха олекнали само с няколко шилинга.

Караше бавно към Уедърбъри и чак сега за първи път си помисли, че може би Фани се е разболяла и затова не е дошла на уговорената среща. Този път тя не би повторила грешката си. Той съжали, че не е останал в Кастърбридж да разпита тук-там за нея. Когато пристигна, спокойно разпрегна коня и влезе в къщата, където, както вече видяхме, го очакваше жесток удар.

Веднага щом леко се развидели, Трой се надигна от леглото и без да го е грижа къде е Батшеба, дали е жива или не, слезе долу и излезе през задния вход. Тръгна към църковния двор. Там се поогледа, докато видя един новоизкопан гроб, който беше приготвен предишния ден за Фани. След като вече научи къде е гробът, той забърза към Кастърбридж. Спря само на хълма, където за последен път бе видял Фани жива, и се унесе в кратък размисъл.

Когато стигна в града, Трой хлътна в една малка странична уличка и скоро влезе през двойна порта с надпис „Лестър. Гравюри върху мрамор и гранит“. В двора бяха пръснати каменни плочи с всякакви размери, с издълбани на тях жалейни надписи, но без имена, защото бяха предназначени за хора още живи.

Видът, говорът и постъпките на Трой бяха толкова различни и необичайни, че дори и самият той съзнаваше това. Пристъпвайки към покупката на надгробната плоча, той се държеше като абсолютно непрактичен човек. Не можеше да си наложи да обмисля, пресмята или да икономисва. Овладя го неудържимо желание и той започна да настоява като дете, което иска играчка.

— Трябва ми хубав надгробен паметник — каза той на стопанина на каменоделната, който седеше в малка канторка в дъното на двора. — Дайте ми най-хубавата плоча, която имате, за двайсет и седем фунта.

Това бяха всичките му пари.

— Всичките разходи ли да включва тази сума?

— Всичко. Изрязването на името, закарването до Уедърбъри и издигането на паметника. Но веднага.

— Тази седмица няма да успея да го изработя.

— На мен ми трябва сега.

— Ако искате паметник като тези, дето ги имам на склад тук, в двора, ще стане веднага.

— Добре — нетърпеливо отвърна Трой. — Покажете какво имате.

— Този е най-хубавият, дето имам — каза каменоделецът и отиде под навеса. — Ето. Мраморна плоча, която ще стои изправена, с красиви орнаменти и медальони на съответната тема; в допълнение ето и другата, която се поставя в краката, със същите орнаменти; а това е надгробната плоча. Само полирането на този комплект ми струваше единайсет фунта. Материалът е от най-добро качество. Гарантирам, че ще издържи на дъждовете и студовете поне сто години без нито една пукнатина.

— Колко ще струва всичко?

— Ще издълбая името и ще го закарам в Уедърбъри за сумата, която споменахте.

— Пригответе всичко днес. Сега ще ви платя.

Каменоделецът се съгласи, учудвайки се на това настроение у човек, който не носеше никакви траурни дрехи. Трой му обясни какъв да бъде надписът, плати и си отиде. Следобед той дойде пак и видя, че надписът е почти готов. Почака в двора, докато опаковаха паметника и го натовариха на каруца, която тръгна за Уедърбъри. На двамата работника, които придружаваха паметника, той даде указания в Уедърбъри да попитат къде е гробът на споменатата в надписа особа.

Когато Трой излезе от Кастърбридж, вече беше тъмно. Той вървеше мрачен по пътя, понесъл тежка кошница. От време на време оставяше товара си за малко и спираше да си почине до някой мост или порта. По средата на пътя срещна работниците, които бяха закарали паметника. Той само попита дали са свършили работата и когато получи утвърдителен отговор, продължи.

В десет часа Трой влезе в църковния двор и веднага се насочи към мястото, където сутринта бе видял празния гроб. Той беше до северната фасада на камбанарията, почти скрит от погледите на минувачите. Доскоро на това място имаше само камъни и елшови храсти, но сега то беше разчистено и подготвено за погребения, защото гробището вече ставаше тясно.

Паметникът беше издигнат тук — красив и снежнобял в мрака. Състоеше се от две надгробия, на мястото на главата и краката; съединяваше ги мраморна плоча със запълнена с пръст вдлъбнатина в средата, където можеха да се посадят цветя.

Трой остави кошницата до гроба и изчезна за няколко минути. Когато се върна, носеше лопата и фенер, с който освети плочата, за да прочете надписа. Окачи фенера на най-ниския клон на тисовото дърво, а от кошницата извади луковици и корени — кокичета, зюмбюли, минзухари, теменужки и кичести маргаритки, които щяха да разцъфнат рано напролет; а за лятото и есента — различни сортове карамфили, момина сълза, незабравки, астри, кърпикожух и други цветя.

Трой нареди всички луковици на тревата и с каменно лице започна да ги сади. Кокичетата подреди отвън, до надгробната плоча, а останалите — вътре, в запълнената с пръст вдлъбнатина. Минзухарите и зюмбюлите трябваше да растат в редици; някои от летните цветя посади на мястото на главата и краката на покойницата, момината сълза и незабравките — над сърцето й. Останалите разпръсна навсякъде.

Може би защото в този момент беше много потиснат, Трой не съзнаваше, че в безполезността на тези романтични действия, продиктувани от разкаяние за предишното му равнодушие, има нещо нелепо. Наследил особеностите на характера си от двете страни на Ламанша, в подобни критични положения той демонстрираше типичната английска скованост и характерните за французите липса на чувство за мярка и сантиментална склонност.

Нощта беше облачна, влажна, непрогледна. Лъчите от фенера пронизваха двата стари тиса с особена, озаряваща светлина и като че ли се издигаха в неизмеримите висини, чак до тъмния таван на облаците. Но ето, една голяма капка падна върху ръката му, а скоро друга влетя в отвора на фенера, свещта изпращя и угасна. Трой се чувстваше много уморен и тъй като наближаваше полунощ, а дъждът сигурно щеше да се засили, той реши да довърши работата си на разсъмване. Като опипваше слепешком зида и прескачаше гробовете, най-после той се озова до северната фасада на камбанарията. Тук влезе в покритата галерия на църквата, отпусна се на една пейка и заспа.

46.
Водоливникът-химера и неговите поразии

Четириъгълната камбанария на Уедърбърската черква беше построена в четиринадесети век и над всяка от нейните фасади, оградени отгоре с парапет, се издигаха по две химери-водоливници. От тези каменни фигури в описания от нас период само две продължаваха да изпълняват предназначението си — да изхвърлят стичащата се от ламаринения покрив вода. Гърлата на четири химери (по едно на всяка фасада) бяха запушени — предишните църковни настоятели са ги смятали за излишни — други две фигури бяха откъртени и захвърлени, което не се отразяваше особено неблагоприятно на нормалното състояние на камбанарията, защото останалите два водоливника зееха добре и вършеха отлична работа.

Някои хора твърдят, че най-верният критерий за жизнеността на изкуствата на който и да е период е изразителността, която постигат най-великите майстори на това време в областта на гротеската; и определено, когато говорим за готическото изкуство, това твърдение е неоспоримо. Уедърбърската камбанария беше пример за ранно въвеждане на орнаменталния парапет в сграда на енорийска черква (което не се среща в катедралните черкви), а фантастичните фигури на химерите-водоливници, които представляват неотделима част от парапета, тук особено привличаха погледа — те се отличаваха с ненадмината смелост на художественото изпълнение и необикновено оригинален замисъл. В уродливата им грозота се забелязваше симетрията, характерна не толкова за британската, колкото за континенталната гротеска от тази епоха. Всичките осем химери-водоливници рязко се отличаваха една от друга. Зрителят е убеден, че на света няма нищо по-чудовищно от фигурите на северната фасада, докато премине към южната. От двата водоливника-химери на южната страна само този в югоизточния ъгъл има отношение към нашия разказ. Изображението притежаваше прекалено много човешки черти, за да го уподобим на дракон, пределно многобройни сатанински черти, за да бъде оприличено на човек, имаше твърде явна прилика с животно, за да бъде сравнено с дявол, и недостатъчно сходство с птица, за да бъде наречено грифон. Това отвратително каменно създание имаше сбръчкана кожа, къси щръкнали уши, изцъклени очи; а с пръстите на ръцете то разтягаше ъглите на устата си, която по този начин се отваряше широко и даваше път на водата. Долният ред зъби бяха изтрити, но горните стърчаха, добре запазени. Издадено два фута от стената, в която бяха вкопчени лапите му, чудовището се смееше вече четиристотин години на околния свят, беззвучно в сухо време, с гръмогласно клокочене и гъргорене, колчем завалеше дъжд.

Трой спеше в галерията, а навън дъждът се усилваше. Изведнъж водоливникът започна да плюе. После от пастта на химерата, издигната на седемдесет фута височина, потече тънка струйка. Капките забарабаниха все по-бързо по земята. Постепенно струята се удебели и набра сили, водата летеше все по-далеч и по-далеч от камбанарията. Когато дъждът се усили, от водоливника рукнаха цели потоци вода.

Нека проследим техния път в този отрязък от време. Течната парабола все повече се отдалечаваше от стената, прескочи покрития със скулптирани релефи цокъл, купчината камъни, изправената мраморна плоча на паметника и попадна точно в средата на гроба на Фани Робин.

До неотдавна стичащата се от водоливника вода падаше върху разхвърляните наоколо камъни, които поемаха нейния натиск и прикриваха като щит земята. Но през лятото мястото беше изчистено от камъните и сега потокът свободно биеше в голата земя. Подобна опасност не беше предвидена, защото много отдавна водата не бе падала толкова далеч от камбанарията. А този затънтен ъгъл на гробищата приемаше нови обитатели рядко, през две-три години, и ако погребваха някого там, това обикновено биваше някой бедняк, бракониер или друг грешник с презрени грехове.

Нестихващата струя, която пастта на химерата бълваше, стовари цялата си отмъстителна ярост върху гроба. Тлъстата светлокафява почва във вдлъбнатината на надгробната плоча се размекна, раздвижи и закипя като шоколад. Водата прииждаше все по-силно и размиваше земята, а ревът на образувалия се водовъртеж се разнасяше надалеч в нощния мрак и заглушаваше неспирния шум от проливния дъжд. Луковиците, тъй грижливо посадени от разкаялия се възлюблен на Фани, се размърдаха и завъртяха в своето ложе. Есенните теменужки се преобърнаха надолу и се превърнаха в топчета кал. Скоро луковиците на кокичетата и другите цветя затанцуваха в бурната вода като зеленчуци в тенджера с вряща супа. Храстовидните цветя бяха изровени и отнесени от водата.

Макар че пейката беше неудобна за спане, Трой се пробуди чак когато беше съвсем светло. Две нощи поред не беше спал в легло; раменете му бяха схванати, стъпалата му — отекли, главата — натежала. Той си спомни къде е, стана, потрепервайки от утринния хлад, взе лопатата и напусна подслона си.

Дъждът бе вече спрял, слънчевите лъчи пробиваха през листата — зелени, кафяви и жълти, блестящи и окичени с дъждовни капки. Всичко наоколо грееше ослепително и напомняше светлинните ефекти от пейзажите на Рюйсдал и Хобема[1], всичко излъчваше неописуема красота, родена от съюза на водата, ярката светлина и пъстротата на багрите. Измитият от продължителния дъжд въздух бе станал необикновено прозрачен, есенните цветове отблизо и далеч изглеждаха еднакво ярки, а полята, на фона на които се очертаваше камбанарията, изплуваха от своята далечина.

Той стъпи на посипаната с дребни камъчета пътечка, която заобикаляше камбанарията. Камъчетата не бяха чисти, както снощи, а покрити с тънък слой кал. На едно място забеляза кичурче влакнести коренчета, чисти, измити и бели като сноп сухожилия. Вдигна го — нима това са посадените от него иглики? По-нататък видя една луковица, втора, трета… Несъмнено това са неговите минзухари. С изкривено от недоумение и ужас лице Трой последва завоя на пътечката и видя опустошения от водата гроб.

Земята в ограденото от плочата място беше попила водата и сега там зееше дупка. Разровената пръст бе отмита, пътечката и тревата наоколо бяха залети от кафявата кал, която бе забелязал по-рано, а мраморната надгробна плоча бе покрита със същите кафяви кални петна. Почти всички цветя бяха изтръгнати от земята и се търкаляха навсякъде с корените нагоре.

Веждите на Трой се навъсиха мрачно, той скръцна със зъби, плътно стиснатите му устни потрепериха като на потресен от силна мъка човек. Това странно произшествие развълнува в него най-разнообразни чувства и му причини остра болка. Трой имаше много изразително лице и ако някой го наблюдаваше сега, едва ли би познал в него предишния весел войник, който се смееше, пееше и нашепваше комплименти на жените. В първия миг той бе готов да прокълне съдбата си. Но дори за такъв първичен бунт се изисква известна енергия, а овладялата го болезнена тъга парализираше силите му. Гледката, която видя, бе обединяващото звено на множеството мрачни сцени от предишните дни и сякаш завършваше цялата панорама, а това той не можеше да понесе. Сангвиник по природа, Трой отбягваше неприятните преживявания, като просто ги отстраняваше от себе си. Той упорито прогонваше мрачните призраци, докато събитието не отстъпеше в миналото и не загубеше остротата си. Може би, посаждайки цветята на гроба, той се бе опитал някак си да се освободи от мъката, а сега някой като че ли беше разгадал намеренията му и го бе надхитрил.

Изправен пред обезобразения гроб, може би за първи път през своя живот Трой изпита разочарование от себе си, искаше му се това да бъде някой друг, а не той. Жизнерадостният човек обикновено живее с чувството, че е галено дете на съдбата, въпреки че почти не се отличава от останалите смъртни. Трой често бе мислил, че няма защо да завижда на хората, заемащи високо обществено положение, защото за да стигнеш до такова положение, трябва да си по-различен човек, а той беше напълно доволен от себе си. Не роптаеше против донякъде странния си произход, против превратностите на съдбата и постоянните, мълниеносни промени в живота — той бе погълнат от себе си и неговата съдба му се струваше особена. Неизвестно защо той беше уверен, че с времето неговите дела сами ще се оправят и увенчаят с успех. Но тази сутрин илюзиите му бяха окончателно разбити и Трой внезапно намрази себе си. Впрочем този прелом само външно изглеждаше неочакван. Кораловият риф нараства продължително и бавно, докато най-после се покаже над морските вълни; и на нас често ни се струва, че събитието е предизвикано от последния тласък, а в същност то отдавна е зреело и е било готово да се изяви.

Нещастникът стоеше и размишляваше — къде да отиде? „Ти си проклет навеки!“, чу той безпощадната присъда, когато видя, че плодовете на труда, вдъхновен от внезапната му решителност, бяха унищожени. Когато човек е вървял дълго в една посока и е много уморен, той едва ли ще има сили да се обърне на друга страна. Вчера Трой направи слаб опит да промени живота си, но първият неуспех го обезкуражи. Да започне всичко отначало сигурно щеше да е трудно, дори и с могъщата подкрепа на провидението, но като видя, че то не само че не му помага, но даже се подиграва с несмелото му начинание — това вече беше свръх силите му.

Трой бавно се отдалечи от гроба. Дори не се опита да запълни дупката, да посади отново цветята или да оправи нещо. Просто хвърли своите карти и се отказа от играта. Тихо, незабелязан от никого, той излезе от гробището — в селото всички още спяха, — пресече полето и също тъй незабелязано излезе на главния път. Скоро Уедърбъри изчезна от погледа му.

А Батшеба остана като доброволна затворница в таванската стая. Вратата стоеше постоянно заключена, освен в случаите, когато влизаше и излизаше Лиди, за която в съседната стаичка беше поставен креват. Около десет часа, по време на вечерята, прислужницата погледна случайно през прозореца, забеляза светлината от фенера на Трой и съобщи за това на Батшеба. Известно време те гледаха светлината, недоумявайки какво би могло да означава това. После Лиди си легна.

Тази нощ сънят на Батшеба не беше спокоен. От съседната стаичка се чуваше дълбокото равномерно дишане на прислужницата, а стопанката на дома продължаваше да гледа през прозореца към блещукащата между дърветата светлина — която не светеше спокойно, а примигваше като морски фар — и дори не се досещаше, че там някой ходи напред-назад около фенера. Батшеба остана до прозореца, докато заваля и светлината изчезна. Тогава тя си легна и дълго се мята в постелята — в претовареното й съзнание отново и отново се появяваха картини от преживяната трагична нощ.

Още преди разсъмване тя стана, отвори прозореца и вдъхна с пълни гърди свежия утринен въздух. Прозорците бяха мокри от нощния дъжд и целите обсипани с трептящи сълзици; всяка сълза улавяше бледорозовия отблясък, пробил през облака, надвиснал от изток, където се зараждаше денят. От дърветата върху довеяните от вятъра листа равномерно падаха капки, а от църквата се носеше необичаен шум, който не приличаше на ритмичното почукване на капките — това бе клокоченето на изливащите се в ямата струи.

В осем часа на вратата почука Лиди и Батшеба отключи.

— Какъв силен дъжд валя тази нощ, мем — отбеляза Лиди, след като получи разпореждания за закуската.

— Да, много силен.

— Не чухте ли някакъв странен шум от гробището?

— Чух. Помислих, че сигурно водата се стича от покрива на камбанарията.

— Същото казва и пастирът мем. Той отиде да види какво е станало.

— Аха! Значи Габриел е тук?

— Да. Току-що се обади, пътьом, както и по-рано. Напоследък той почти не ни навестява. Но преди, когато водата падаше от камбанарията, тя удряше само по камъните, а този шум беше съвсем различен — сякаш вреше вода в гърне. Много странно.

Тъй като чувстваше, че не може да мисли, чете или да прави нещо, Батшеба помоли Лиди да остане и закуси с нея. Девойката, която в много отношения все още си беше останала дете, продължаваше да бърбори за неотдавнашните събития.

— Няма ли да отидете в църквата, мем?

— И аз не знам — отвърна Батшеба.

— Мислех, че искате да разберете къде са погребали Фани. От вашия прозорец това място не се вижда, дървото го закрива.

При мисълта, че ще се срещне с мъжа си, Батшеба изпитваше ужас.

— Тук ли нощува мистър Трой? — осведоми се тя.

— Не, мем. Мисля, че е отишъл в Бъдмаут.

Бъдмаут! Това название веднага пренесе пред нейните очи Трой и й напомни за постъпките му. Но сега ги разделяха тринадесет мили. Беше й много неприятно да разпитва Лиди за мъжа си и досега тя най-старателно избягваше да прави това, но вече всички в къщата знаеха за снощното им скарване. Нямаше защо да се скрива истината. Батшеба беше стигнала до такова състояние, когато човек престава да се съобразява с общественото мнение.

— Защо смяташ, че е отишъл там? — попита тя.

— Тази сутрин, още преди закуска, Лейбан Тол го е видял на пътя за Бъдмаут.

Батшеба веднага изпита облекчение — през последното денонощие тя бе изгубила младежката си жизнерадост, без да получи в замяна философското спокойствие на зрялата възраст — и реши малко да се поразходи. След закуска си сложи шапка и се отправи към църквата. Беше девет часът, всички в селото отдавна бяха заети с делата си — едва ли щеше да срещне някого по пътя. Батшеба знаеше, че Фани е погребана в ъгъла на гробището, предназначен за изоставени клетници („зад църквата“, както казваха в селото), на такова място, което не се виждаше от пътя, и не можа да издържи на изкушението да види гроба, въпреки че изпитваше някакъв необясним страх. Мисълта, че блещукалата миналата нощ светлина между дърветата има някаква връзка с нейната съперница, не й даваше покой.

Батшеба заобиколи колоната на камбанарията и видя издълбаната в гроба дупка. Надгробният паметник от мрамор с нежни жилки беше целият изцапан с кал — същата картина, която преди два часа бе видял Трой, преди да замине. От другата страна на гроба стоеше Габриел. Погледът му беше насочен към паметника; Батшеба се бе приближила тъй безшумно, че той не я забеляза. Тя не можа веднага да разчете името на Фани, издълбано върху този величав, обезобразен паметник, затова се оглеждаше наоколо и търсеше скромната купчина земя, която в такива случаи насипват върху гроба. После проследи погледа на Оук и прочете началните думи от надписа:

„Издигнат от Френсис Трой

в памет на скъпата му

Фани Робин.“

Оук забеляза Батшеба и я погледна изпитателно; той беше много учуден от надписа и искаше да разбере как приема тя това. Но Батшеба не изглеждаше особено развълнувана. Изглежда, душевните сътресения бяха станали нещо най-обикновено в нейния живот. Тя поздрави Габриел и го помоли да запълни дупката в гроба с оставената от Трой лопата. Докато Оук изпълняваше желанието й, Батшеба събра цветята и започна да ги засажда, като изправяше коренчетата и изглаждаше листенцата с нежната загриженост, типична за отношението на жените към растенията, които сякаш усещат това и се прихващат добре. После нареди на Оук да помоли църковния пазач да отклони водоливника, за да не се повтори това опустошение. Чувствайки, че в сърцето й не е останала любов, а само горчивина, предизвикана от инстинктивна ревност, Батшеба проявяваше показно великодушие. Накрая тя даже изтри от паметника калните петна, като че ли издълбаните на плочата думи бяха особено приятни за нея, и се прибра в къщи.

[1] Якоб ван Рюйсдал (1628–1682) — холандски пейзажист; Майдерт Хобема (1638–1709) — холандски пейзажист. ↑

47.
Произшествие на морския бряг

Трой вървеше бавно на юг. Той имаше немалко основания да търси подслон където и да е, само не и в Уедърбъри: отвращението, което изпитваше към скучния, еднообразен фермерски живот, печалните спомени за тази, която лежеше в гроба, разкаяние и неприязън към съпругата. Припомняйки си печалните обстоятелства около смъртта на Фани, той знаеше, че никога няма да забрави тази история. За него вече беше невъзможно да живее в дома на Батшеба. Към три часа следобед беглецът стигна до подножието на верига от хълмове, която се простираше по продължение на морския бряг и образуваше преграда, отделяща обработената земя от сравнително пустинната крайбрежна ивица. Право пред него се издигаше склонът на хълм, дълъг почти цяла миля, разделен на две от прав бял път; левият и десният склон постепенно се сближаваха и съединяваха в извисения връх на около две мили оттам. По цялото протежение на тягостния склон в този ослепителен следобед не се виждаше жива душа. Трой се изкачваше по пътя, уморен и угнетен — много отдавна не бе изпадал в такова състояние. Въздухът беше топъл и влажен, а върхът като че ли все повече се отдалечаваше.

Най-после той се добра до него и пред очите му изникна необикновено величествена картина, която го порази, тъй както някога пред смаяния взор на Балбоа[1] се е разкрил Тихият океан. Необятното огледално-стоманено море, пресечено тук-там от леки, като че гравирани линии, се простираше до самия хоризонт, а надясно, близо до пристанищния град Бъдмаут, слънцето пръскаше по него следобедните си лъчи и прогонваше всички цветове, замествайки ги с маслено-блестяща, сякаш полирана повърхност. В небето, морето и на земята не се забелязваше никакво движение освен кипящата около крайбрежните скали млечнобяла пяна, от която често се откъсваха малки езичета и близваха камъните по брега.

Когато се спусна от хълма, той се озова в малък залив, окръжен от скали. Трой се отърси от унинието, реши да почине, да се изкъпе и тогава да продължи. Съблече дрехите и се хвърли във водата. Той беше опитен плувец и му стана скучно да плува в затворен залив със застояла като в езеро вода, прищя му се да се полюлее на океанските вълни. Бързо преплува между две огромни отвесни скали, които можеха да бъдат наречени Херкулесови стълбове на това миниатюрно Средиземно море. За зла участ покрай заливчето минаваше течение, за което той даже и не подозираше; то не създаваше никаква трудност дори за най-лекия плавателен съд, но за неочаквано подхванатия от него плувец беше доста опасно. Трой почувства, че течението го повлече наляво, а после с мощен тласък го отнесе в открито море.

Сега той си спомни за зловещата слава на този залив. Не един клетник, рискувал да се къпе тук, бе молил бога да му изпрати смърт на сушата, но молбите, като тези на Гонзало[2], бяха останали без отговор. Обхвана го смътна тревога, че и него ще го постигне същата участ. Наоколо не се виждаше никаква лодка; там далеч над морето се издигаше Бъдмаут и като че ли равнодушно наблюдаваше отчаяните му усилия, а близо до града неясно се очертаваха преплетените въжета и мачтите до входа на пристанището. Безплодните опити да доплува обратно в заливчето изтощиха Трой; от слабост той вече се държеше на няколко инча по-дълбоко от обикновено във водата и се стараеше да диша само през носа. Няколко пъти се обръща по гръб, плуваше бътерфлай, прибягваше към други начини, а накрая реши да използва последното средство — да легне леко наклонен във водата и да се опита да стигне брега, като постепенно, с леки тласъци пробива течението. Тези по необходимост бавни придвижвания не изискваха много усилия. Той не знаеше къде ще успее да излезе на сушата, защото брегът постепенно и безнадеждно се отдалечаваше от него. Все пак Трой се приближаваше към дъгата на вдадения в морето нос отдясно, който се очертаваше на фона на обляното в слънце небе. Погледът на плувеца беше прикован към врязаната в морето ивица земя, това бе последната му надежда. Внезапно някакъв съд се показа иззад носа. Това беше лодка с няколко моряци, която се насочваше в открито море.

Силите на Трой мигновено се удесеториха, той реши да продължи борбата. Загребвайки с дясната ръка, той започна да маха и пляска по водата с лявата, развика се с всички сили. От лодката много ясно се виждаше бялата фигура на фона на вече потъмнялата вода и моряците го забелязаха веднага. Те дружно натиснаха веслата и лодката се понесе към Трой; след пет-шест минути двама моряка го издърпаха на кърмата.

Това беше част от екипажа на един бриг, изпратена на брега за пясък. Въздухът бързо захладняваше. Моряците дадоха на Трой сухи дрехи и обещаха, че на другата сутрин ще го откарат на брега. Без да се бавят повече, защото вече беше късно, те взеха курс към кораба си, който стоеше на рейд.

Нощта бавно се спускаше над необятните водни простори. Недалеч, там, където бреговата линия се извиваше към хоризонта в дълга тъмна ивица, започнаха да просветват вериги от жълти огънчета — вече палеха фенерите по главната улица на Бъдмаут. Чуваше се само скърцането на веслата, лодката летеше напред и докато сумракът се сгъстяваше, светлините ставаха все по-ярки, отблясъците им, падащи върху морето, разсичаха вълните като пламтящи мечове. Най-после пред лодката израснаха неясните силуети на корабите, а малко след това моряците се качиха на своя бриг заедно с Трой.

[1] Васко Нунес де Балбоа (1475–1517) — сподвижник на Кортес. Той първи видял Тихия океан. ↑

[2] Гонзало: „Сега давам хиляда квадратни мили море за три педи безплодна суша, само бурени и тръне.“ Шекспир, „Бурята“, I, 1. Превод Валери Петров. ↑

48.
Възникнали и разсеяни съмнения

Отсъствието на Трой продължаваше вече няколко дни и това озадачаваше и същевременно облекчаваше Батшеба. Обаче нищо не можеше да я извади от състоянието на хладно безразличие. Тя знаеше, че е навеки свързана с Трой, не виждаше никакъв изход от положението и не разчиташе на никаква случайност. Батшеба беше загубила самочувствието си на красавица и равнодушно, като страничен наблюдател размишляваше за очакваната я печална участ. Бъдещето се очертаваше пред нея в най-мрачни краски. Силната й млада гордост беше уязвена дълбоко, но заедно с това утихнаха и страховете й за утрешния ден, защото тревожна е само неизвестността, а Батшеба отдавна вече не очакваше нищо хубаво от живота. Рано или късно — най-вероятно не много късно — мъжът й щеше да се върне у дома. И тогава скоро ще настъпи краят на арендата на Горната ферма. Отначало агентът по арендирането на имоти проявяваше известно недоверие към Батшеба, наследницата на Джеймс Евърдийн, и смяташе, че е невъзможно една жена, при това толкова млада и хубава, да управлява ферма. Но завещанието на чичо й беше съставено тъй необичайно; преди смъртта си той неведнъж беше хвалил способностите й, а и тя самата така енергично и разумно се разпореждаше с многочислените стада, неочаквано наследени още преди подписването на договора за аренда, че хората повярваха в нейните сили и способности и повече нямаше никакви възражения. Напоследък тя започна да се съмнява дали бракът няма да се отрази по някакъв начин на юридическото й положение. Обаче смяната на фамилното име остана незабелязана и беше ясно само едно: ако по нейна или на мъжа й вина през януари не бъде внесен арендният наем, с тях няма много да се церемонят, а пък и те няма да заслужават снизхождение. Напуснеха ли фермата, със сигурност ги чакаше нищета.

Батшеба живееше с мисълта, че всичките й планове за бъдещето са рухнали. Тя не беше от жените, които хранят празни надежди; енергична и съобразителна, тя се различаваше от лекомислените глезли, за които надеждата е нещо като часовник — ако ги нахранят и приютят, сякаш навиват техния механизъм и настроението им веднага се оправя. С пълното съзнание, че е направила фатална грешка, тя се бе покорила на съдбата и хладнокръвно очакваше развръзката.

Следващата събота след заминаването на Трой, за първи път от сватбата си, тя отиде сама в Кастърбридж. Батшеба бавно си пробиваше път сред тълпата селски търговци; обикновено те се събираха пред зданието на Житната борса. И както винаги, гражданите ги наблюдаваха и си мислеха, че биха могли да живеят такъв здрав живот само ако се откажат от надеждите си да станат членове на градския съвет. Неочаквано човекът, който вървеше зад нея, подхвърли няколко думи на спътника си. Слухът на Батшеба беше остър като на диво зверче и тя ясно чу всичко, макар че не можеше да види лицата на говорещите.

— Търся госпожа Трой. Това тя ли е?

— Да, тази млада дама е госпожа Трой — отвърна другият.

— Нося й тъжна вест. Нейният мъж се е удавил.

Като надарена с пророческа дарба, Батшеба изпъшка:

— Не! Не е вярно! Не може да бъде!

След това тя не каза и не чу нищо. Ледената броня на самообладанието, с което се беше прикрила, внезапно се разкъса, чувствата се проявиха отново и я съкрушиха. Пред очите й притъмня и тя падна.

Но не на земята. Мрачният мъж, който стоеше под портала на старата Житна борса и я следеше с очи, чу възклицанието на Батшеба, веднага се озова до нея и успя да я подхване.

— Какво се е случило? — поддържайки Батшеба, Болдуд се обърна към съдбовния вестоносец.

— Мъжът й се е удавил в Лълуиндския залив. Бреговият пазач намерил дрехите му и вчера ги донесъл в Бъдмаут.

Очите на Болдуд заблестяха с особен огън и лицето му почервеня, издавайки вълнението, предизвикано от тайната надежда. В този момент всички погледи бяха устремени към него и безчувствената Батшеба. Той я вдигна на ръце, внимателно оправи гънките на роклята й — като дете, което вдига ранена от бурята птичка и оглежда смачканите й пера. После я понесе по улицата към странноприемницата „Кралски щит“. Там поиска отделна стая и в момента, когато полагаше — толкова неохотно — скъпоценния си товар на дивана, Батшеба отвори очи. Тя си спомни какво се беше случило и промълви:

— Искам да си отида в къщи!

Болдуд излезе от стаята и постоя малко в коридора, докато тя се съвземе. Страшно изненадан и поразен, той бе действал почти несъзнателно, а сега, когато до него достигна смисълът на случилото се, всичко беше вече минало. Няколко райски, блажени мига той беше я държал в обятията си. Има ли значение, че тя не бе почувствала това? Той я бе притискал до себе си; сърцата им бяха туптели заедно.

Болдуд намери прислужницата, изпрати я при Батшеба и излезе на улицата с намерението да изясни всички обстоятелства около това произшествие. Но не успя да научи почти нищо, освен това, което вече беше чул. Тогава той нареди да запрегнат нейния кон в двуколката и когато всичко беше готово, се върна да й съобщи за това. Въпреки че все още беше слаба и бледна, Батшеба вече беше успяла да повика жителя на Бъдмаут, донесъл тази лоша вест. Той й съобщи всичко, което му беше известно.

Сега Батшеба едва ли беше в състояние да управлява кабриолета тъй както на идване и Болдуд най-деликатно предложи да й намери файтонджия или да я откара със своя файтон, който бе по-удобен от нейната кола. Батшеба меко отклони предложението му и фермерът веднага си тръгна.

След половин час с усилие на волята тя се овладя, седна в двуколката и взе поводите — отстрани човек не би могъл да предположи, че нещо се е случило. Тя излезе от града по една криволичеща задна уличка и бавно пое по пътя, без да забелязва нищо наоколо. Когато пристигна в Уедърбъри, вече притъмняваше. Слезе мълчаливо от кабриолета, хвърли поводите на момчето и веднага се качи горе. Лиди я посрещна на стълбищната площадка. Новината беше изпреварила Батшеба с половин час и Лиди въпросително погледна господарката си. Батшеба не каза нищо.

Тя влезе в спалнята, седна до прозореца и размишлява дълго, докато тъмнината я обви и очертанията й се замъглиха. Някой почука на вратата и влезе.

— Какво има, Лиди? — попита тя.

— Мислех, че може би ще трябва да си купите нови дрехи — колебливо отвърна Лиди.

— Какви дрехи?

— Траурни.

— Не, не — бързо възрази Батшеба.

— Но нали все пак трябва да се направи нещо за бедния…

— За сега още не. Мисля, че не е нужно.

— Защо, мем?

— Защото той е жив.

— Откъде знаете? — удивено попита Лиди.

— Не мога да кажа откъде и защо. Но ако беше мъртъв, всичко щеше да е много по-различно, Лиди… Може би щях да науча още някои подробности или щяха да намерят тялото му. С две думи всичко щеше да бъде не такова, каквото е сега… Аз съм съвсем сигурна, че той е жив!

Батшеба твърдо държеше на своето до понеделник, когато две нови обстоятелства разколебаха увереността й. Първо, в местния вестник тя прочете една кратка дописка. Някакъв журналист доказваше, че Трой се е удавил; освен това там се цитираха важните показания на младия доктор Баркър от Бъдмаут, който в писмо до редактора твърдеше, че е бил очевидец на нещастния случай. Той се бил изкачил на скалата в далечния край на залива точно когато слънцето залязвало. Изведнъж видял подхванатия от течението плувец и веднага разбрал, че нещастникът почти няма шансове за спасение, освен ако не е изключително силен физически. После плувецът се скрил зад носа и мистър Баркър изтичал по брега в същата посока. Но когато се изкачил на едно възвишение, откъдето морето се виждало добре, вече било тъмно и нищо повече не могъл да забележи.

Второ, пристигнаха дрехите на Трой, които тя трябваше да огледа и да потвърди, че са негови, въпреки че това отдавна бе направено от хората, запознали се със съдържанието на намерените в джобовете му писма. Колкото и да беше развълнувана, стана й ясно, че Трой се е съблякъл, напълно уверен, че скоро отново ще се облече, и само смъртта би могла да му попречи да направи това.

Батшеба се питаше: „Всички са уверени в неговата смърт; чудно, защо аз не съм?“ Странна мисъл, подсказана от живата още ревност, я накара да изтръпне: Трой я е изоставил и е последвал Фани на другия свят. Ами ако е сложил край на живота си, като е симулирал нещастен случай? Може би работата съвсем не е такава, както си мислят хората. Тя си спомни за проявеното онази нощ разкаяние и мисълта за неговото самоубийство тъй я завладя, че изобщо не помисли за една друга възможност не толкова трагична, но много по-страшна за нея.

Тази нощ Батшеба дълго седя край догарящия огън в камината. Донякъде успокоена, тя взе часовника на Трой, който й бяха върнали с останалите му вещи. Отвори задния капак, както бе направил той преди една седмица, в нейно присъствие. Там лежеше русият кичур — малкият фитил, който предизвика този силен взрив.

— Те си принадлежаха един на друг — проговори Батшеба. — За тях аз съм нищо, тогава защо да пазя нейната коса? — Тя поднесе кичура към огъня. — Не, няма да го изгоря… Ще го запазя за спомен от нея. Бедната! — неочаквано добави тя и дръпна ръката си от камината.

49.
Повишението на Оук — Великата надежда

Късната есен вече преминаваше в зима. Сухите листа засипваха с дебело покривало торфа в блатата и горския мъх. До неотдавна Батшеба изпитваше някакво парализиране на чувствата, което в същност бе само привидно. Сега я овладя странно спокойствие, което не можеше да бъде наречено безметежност. Докато беше уверена, че Трой е жив, тя можеше да мисли хладнокръвно за смъртта му, но сега, когато имаше вероятност да е мъртъв, съжаляваше за загубата. Тя продължаваше да управлява фермата, получаваше значителни доходи, без да се интересува от тях, и влагаше парите в различни начинания просто защото тъй бе правила и преди. Изминаха само няколко седмици, но от миналото я отделяше огромна пропаст, като че ли беше умряла, но запазила способността си да разсъждава, и подобно на охладнелите един към друг герои на известната поема[1] можеше да размишлява за това какъв драгоценен дар е бил за нея предишният живот.

Все пак апатията, овладяла Батшеба, имаше благоприятни последствия — Оук бе назначен за управител, нещо, което тя дълго не се бе решавала да направи. Но тъй като Габриел всъщност отдавна изпълняваше тези задължения, промяната — ако изключим значителното увеличение на заплатата му — много не се забелязваше от околните.

Болдуд живееше уединено и в пълно бездействие. Голяма част от неговата пшеница и ечемик пострадаха от дъждовете. Зърното прорасна, филизите гъсто се сплетоха и в края на краищата започнаха да хвърлят ечемика на свинете. Хората заговориха, те се удивяваха на небрежността на фермера, която вече му беше причинила големи загуби; а един негов работник поясни, че и дума не може да става за разсеяност, тъй като подчинените му неведнъж най-внимателно са напомняли на Болдуд за опасността, която заплашва неговото зърно. Загледан в свинете, които с отвращение бягаха от гнилите класове, Болдуд най-после се опомни и една вечер изпрати да извикат Оук. Дали това беше предизвикано от неотдавнашното повишение на Оук, или от нещо друго, не знаем, но фермерът предложи на Габриел да поеме управлението и на Долната ферма, заедно с фермата на Батшеба, уверявайки го, че му е необходим помощник, и то именно такъв надежден като него човек. Очевидно нещастната звезда на Габриел бързо залязваше.

Когато Батшеба узна за това предложение — защото Оук бе задължен да се посъветва с нея, — първоначално вяло възрази. Тя смяташе, че за един човек ще бъде трудно да управлява и двете ферми. Болдуд, който, както знаем, се ръководеше не толкова от материални, а от лични съображения, предложи на Оук един кон за по-бързото придвижване от едното до другото място, защото фермите бяха една до друга. По време на тези преговори Болдуд не контактуваше непосредствено с Батшеба, а с Оук, който им служеше като посредник. В края на краищата всичко се уреди благополучно и възседнал здравия нисък жребец, Оук започна ежедневно да обикаля надлъж и нашир почти две хиляди акра, оглеждайки доволен тези владения, като че ли цялата реколта му принадлежеше, докато стопанката на едната половина и стопанинът на другата седяха по домовете си в тъжно и мрачно уединение.

През пролетта в енорията хората заговориха, че Оук нещо много бързо се подрежда.

— Каквото и да кажете — клюкарстваше Сюзан Тол, — ама Гейб Оук много започна да се конти. Три пъти седмично си лъска ботушите, в неделя излиза с цилиндър, а за работната блуза да не говорим, съвсем е забравил какво е това. Дуе се като пуяк, а аз само му гледам сеира, чудя му се и мълча.

Габриел получаваше заплата от Батшеба независимо от доходите на нейната ферма. Но скоро стана известно, че се е споразумял с Болдуд да получава известна част от неговите приходи, разбира се, доста скромна, но все пак това бе по-почетно, отколкото да работи като наемен работник: тази сума можеше да се увеличи, за разлика от заплатата. Някои хора започнаха да наричат Оук скъперник, може би защото видяха, че сега, когато положението му много се подобри, той продължаваше да живее в същата обстановка, в същата къща, сам си белеше картофите, кърпеше си чорапите и дори сам си оправяше леглото. Но Оук проявяваше предизвикателно безразличие към общественото мнение, освен това строго се придържаше към старите привички и обичаи само защото те бяха стари, и поведението му можеше да се тълкува двояко.

В сърцето на Болдуд започна да се заражда велика надежда. Самоотвержената му преданост към Батшеба можеше да бъде наречена любовно безумие, което нищо на света не можеше да излекува — нито времето, нито промяната на положението, нито лош, нито добър слух. По време на затишието, което настъпи, след като всички се убедиха, че Трой се е удавил, трескавата вяра на Болдуд растеше като синапено зърно. Той трепетно я подхранваше и дори не обмисляше своите планове, опасявайки се да не би действителността да му покаже безразсъдството на неговите мечти. Най-после уговориха Батшеба да носи траур, и когато Болдуд я видя в църквата, облечена в черно, надеждата укрепна и той започна да вярва, че ще дойде време (може би не много скоро, но ще дойде), когато търпеливото му очакване ще бъде възнаградено. За сега той още не си задаваше въпроса дълго ли ще трябва да чака. Но убеждаваше себе си, че след като е преминала през суровата школа на живота, Батшеба ще се научи да щади чувствата на другите и ако в бъдеще се съгласи да се омъжи за някого, избраникът ще бъде той. Дълбоко в душата си тя храни добри чувства към него, разкайва се, че необмислено му е причинила страдания, и сега би се отзовала на съкровеното му желание по-охотно отпреди, когато беше обхваната от безумното увлечение, причинило й толкова разочарования. Може би ще стане възможно да се сближи с нея — все пак тя има добро сърце — и да завърже дружески и делови отношения, без, разбира се, да забравя своята цел и като скрива от нея страстното си желание. Такива бяха надеждите на Болдуд.

В очите на този зрял човек сега Батшеба беше още по-очарователна. Изобилно бликащата от нея младежка пламенност бе утихнала, призракът на щастието бързо помръкна, загуби власт над нея и тя навлезе в нов период от живота, без да губи нищо от поетичната си прелест.

Когато след двумесечно гостуване в Норкомб при старата си леля Батшеба се върна у дома, страстно любещият и тъгуващ фермер побърза да се осведоми за нея — течеше вече деветия месец от нейното предполагаемо вдовство — и да разузнае какво е отношението й към него. Това стана в разгара на сенокоса. На Болдуд му се удаде да се приближи до Лиди, която помагаше на полето.

— Радвам се да те видя, Лидия — галантно каза той.

Тя се усмихна глуповато, учудена от приветливото му обръщение.

— Вярвам, че госпожа Трой се чувства добре след дългото отсъствие — продължи той с развълнуван тон, както би се осведомил за нея който и да е съсед.

— Добре се чувства, сър.

— И сигурно е весела?

— Да, весела.

— Невесела ли каза?

— Не, сър. Казах само, че е весела.

— Тя споделя ли всичко с теб?

— Не, сър.

— Само някои неща, нали?

— Да, сър.

— Госпожа Трой ти се доверява, Лидия, и предполагам, тя има всички основания за това.

— Да, доверява ми се, сър. Аз бях с нея при всичките й нещастия — смъртта на мистър Трой и тъй нататък. И ако тя отново се омъжи, сигурно ще остана да живея при нея.

— Напълно естествено, щом ти е обещала — потвърди влюбеният стратег, у когото думите на Лиди предизвикаха сладостен трепет: обожаваната от него жена мислеше за втори брак!

— Не, тя не ми е обещавала. Аз просто така си мисля.

— Да, да разбирам. Когато тя споменава, че е възможно да се омъжи още веднъж, ти…

— Тя никога не е говорила за това, сър — възрази Лиди, като си помисли, че Болдуд сериозно оглупява.

— Разбира се, че не е — бързо се поправи той, чувствайки, че надеждите му отново се изпаряват. — Защо загребваш толкова много с греблото, Лидия? По-добре загребвай бързо и късо. Е, сега тя е господар на себе си и добре ще направи да запази свободата си.

— Да, веднъж господарката каза като на шега, че след шест години сигурно ще се омъжи пак, ако мистър Трой не се върне.

— След шест години… Казва, че би могла… Та тя може да се омъжи още сега, това е ясно за всеки здравомислещ човек, каквото и да говорят юристите.

— А вие нима сте ги питали? — наивно се осведоми Лиди.

— Не съм и помислил за това — изчервен отвърна Болдуд. — Лиди, мистър Оук каза, че сега можеш да се върнеш в къщи, ако искаш. Не е нужно да оставаш повече на полето. Аз ще се поразходя още малко. Довиждане.

Той се отдалечи, недоволен от себе си. Срамуваше се, защото за първи път през живота си беше действал със заобикалки. Бедният Болдуд, той можеше само да удря право в целта, като таран! Сега му беше неловко, че наговори толкова много глупости и което е по-лошо, изпадна в конфузно положение. Затова пък му се удаде да подразбере нещо. Новината беше вълнуваща и леко огорчителна, но същевременно и силно обнадеждаваща. След някакви си шест години Батшеба сигурно ще може да му стане жена! Сега вече той твърдо ще се надява и ако в разговора си с Лиди Батшеба само е споменала за омъжване, все пак това означава, че тя допуска такава възможност.

Оттогава той вече не се разделяше с тази приятна мечта. Шест години, разбира се, бяха дълъг срок, но през това време той ще живее с надежда, а колко дълго бе измъчван от пълна безнадеждност! Яков е работил два пъти по седем години, за да получи ръката на Рахил[2]. Какво значат само шест години, когато става въпрос за жена като Батшеба? Той се опитваше да убеди себе си, че дори ще му е по-приятно да изчака тези шест години, отколкото веднага да получи съгласието й. Болдуд смяташе, че обича Батшеба с безкрайно дълбока, силна, безсмъртна любов и тази отсрочка ще му помогне убедително да й докаже чувствата си, които досега тя сигурно е недооценявала. За него шест години са като шест минути, той не цени времето си, нужна му е единствено нейната любов! През това време той ще я ухажва деликатно, възвишено и тя ще се убеди, че му е по-скъпа от всичко на света.

Междувременно лятото бе към края си и дойде време за Грийнхилския панаир. Жителите на Уедърбъри всяка година ходеха на тържището.

[1] „Статуята и бюстът“ (1855 г.) от Роберт Браунинг. Двама влюбени разменят погледи през прозореца. Въпреки че отначало искат да избягат заедно някъде, те самите създават най-различни спънки, докато накрая взаимното им чувство охладнява съвсем. И за да не угасне привичката им да се гледат, той слага до прозореца своя бюст, а тя — статуята си. ↑

[2] Яков се влюбва в своята братовчедка Рахил и работи седем години за чичо си Лаван. Това е условието, за да получи Рахил за жена. Но когато изминават тези години, Лаван му дава по-голямата си дъщеря Лия. Яков работи за чичо си още седем години и чак тогава се оженва за Рахил. Битие XXIX. ↑

50.
Тържище на овцете — Трой докосва ръката на жена си

Грийнхил беше нещо като Нижни Новгород[1] на Южен Уесекс; а най-оживеният, най-шумният и най-весел ден от всички в годината беше тържището на овцете. То събираше хората всяка година на един хълм, където доста добре се бяха запазили старинни земни укрепления — могъща крепостна стена и кръгъл ров, който я опасваше. Тук-там стената беше разрушена; от двете противоположни страни в нея имаше два широки прохода — към всеки от тях водеше лъкатушен път. Мястото за панаира беше оградената от крепостната стена поляна — около десет-петнадесет акра. Тук имаше няколко постройки, но повечето посетители предпочитаха да се настанят в палатки, където се хранеха и спяха, докато оставаха на панаира.

Пастирите, които идваха отдалеч, тръгваха от домовете си два-три дни или дори цяла седмица преди началото на панаира, изминаваха със своите питомци по десет-дванадесет мили на ден и привечер спираха да починат на предварително определени, наети от собствениците на стадата места, където нахранваха гладувалите от сутринта овце. След всяко стадо крачеше пастирът, прехвърлил през рамо торбата с всичко необходимо за цяла седмица, хванал с ръка гегата, която му служеше като жезъл в неговото поклонничество. Случваше се по пътя някои овце да се преуморят, да закуцат и дори да се обагнят. Затова ако стадото идваше отдалеч, често го съпровождаше каруца, в която качваха пострадалите овце и ги возеха до самия панаир.

Уедърбърските ферми не бяха много далеч от Грийнхил и не се налагаше да се вземат такива предпазни мерки. Обаче съединените стада на Батшеба и мистър Болдуд бяха твърде многочислени, представляваха голяма ценност и изискваха засилен и внимателен надзор, затова освен Болдуд, неговият пастир и Каини Бол, тях ги придружаваше и Габриел; разбира се, най-отзад подтичваше и старото куче Джордж. След като отминаха развалините на старинния град Кингсбиър, те започнаха да се изкачват по платото.

Тази сутрин, когато есенното слънце се издигна над Грийнхил и освети росната поляна на върха му, между плетовете покрай пътищата, пресичащи във всички посоки широката равнина, започнаха да се издигат мъгляви облаци прах. Постепенно облаците се приближаваха към подножието на хълма и скоро вече можеха да се различат отделните стада, които се изкачваха по криволичещите пътища нагоре към върха. Придвижвайки се бавно, те навлизаха през отворите на крепостната стена, накъдето водеха пътищата. Това бяха многобройни стада — рогати и безроги, сини и червени, бозави и кафяви, дори зелени или розови овце, в зависимост от вкуса на вапцаря и обичая на фермата. Хората викаха, кучетата лаеха, но плътно струпалите се пътници, привикнали по време на дългото пътешествие с това, което иначе ги плашеше, го възприемаха равнодушно, като само от време на време с жално блеене изразяваха безпокойството си, че са ги докарали сред толкова необичайно за тях обкръжение. Тук-там над морето от овчи гърбове се издигаше високата фигура на пастира, напомнящ гигантски идол сред тълпа паднали ничком поклонници.

Повечето стада на панаира бяха от саутдаунската или от уесекската рогата порода (каквито бяха овцете на Батшеба и Болдуд). Към девет часа, ред след ред, тези овце влязоха на площадката; извитите в красиви спирали рога висяха красиво от двете страни на главите им, а под рогата се криеха мънички бяло-розови уши. Виждаха се и овце от други породи, които с наситената си окраска напомняха леопарди без петна. Имаше също няколко от оксфордската порода, чиято вълна беше леко чуплива като ленените косици на дете; и от лестърската — с доста по-вълнисто руно, а най-къдрави бяха овцете от котсуолдската порода. Обаче най-живописно беше едно малко стадо ексмурска порода, случайно попаднало тази година на тържището. Пъстрите им муцуни и крака, тежките тъмни рога, увисналите от кафяво-черните им чела дълги кичури вълна се открояваха сред монотонното еднообразие.

Слънцето още не беше се издигнало много високо, когато хилядите блеещи и запъхтени от умора овце бяха разпределени по кошари; в ъгъла на всеки егрек пазеше по едно куче. Между плетовете имаше проходи, които скоро се изпълниха с купувачи и продавачи, надошли от близо и далеч.

Към обед на другия край на поляната всеобщото внимание бе привлечено от съвсем различна картина. Там издигаха огромна кръгла палатка от ново платно. Времето напредваше, стадата преминаваха от едни ръце в други, пастирите се поуспокоиха, отдъхнаха си и започнаха да проявяват интерес към палатката. Попитаха работника, който затягаше там някакъв сложен възел:

— Какво ще правите?

— Кралският цирк ще представи „Пътуването на Търпин до Йорк и смъртта на Черната Бес“[2] — веднага отвърна работникът, без да вдига очи, и продължи работата си.

Щом палатката беше издигната, оркестърът тозчас засвири бодър марш и програмата бе съобщена. Отвън стоеше Черната Бес като живо, но едва ли особено необходимо доказателство за истинността на уверенията, прозвучали от подиума, през който публиката трябваше да се покатери, за да влезе. Простодушните призиви подействаха тъй убедително върху сърцата и умовете на хората, че скоро се образува голяма тълпа. Сред първите там се провираха Джан Коган и Джоузеф Пуъграс, които имаха почивен ден.

— Как се бута тоя дангалак! Нахал! — изпищя една жена, като се обърна към Джан.

— Как да не те натискам, когато и мен ме лашкат отзад — бойно се оправдаваше Джан и се опитваше да разгледа напиращите отзад, но тялото му бе здраво заклещено и той едва можа да извие глава.

Настъпи тишина. После барабанът и тръбите загърмяха оглушително. Тълпата изпадна в екстаз, юрна се напред, и отново изтласка Коган и Пуъграс в жените.

— Ей, грубиян, защо се блъскаш в слабите жени? — извика една от жените, полюшвайки се като тръстика на вятър.

— Добри хора! — обърна се Коган към публиката, която го беше затиснала. — Виждал ли е някой по-глупава жена? Кълна се в смачканото си тяло, ако мога да се измъкна от пресата, дето ме е подхванала, тия проклети жени ще се радват на представлението без мен!

— По-кротко, Джан — шепнешком го умоляваше Джоузеф Пуъграс. — Могат да насъскат мъжете си против нас и все ще ни пречукат. Още като ги зърнах, тия женища ми се видяха вещици. Очите им святкат ли, святкат.

Джан се поумири, за да угоди на приятеля си и те постепенно се добраха до стълбата. Тълпата притисна Пуъграс и почти го сплеска като паяк, а шестте пенса за билет, които стискаше вече от половин час, тъй се нагорещиха, че когато жената с белосано лице и рамене, цялата накичена с медни пръстени и фалшиви брилянти, взе от него монетата, веднага я изпусна, очевидно решила, че той иска да изгори пръстите й. Най-после всички желаещи влязоха и отвън палатката заприлича на огромен чувал с картофи, цялата в издутини и вдлъбнатини — в платното се притискаха стотици гърбове, глави и лакти.

До задната стена на тази огромна палатка бяха допрени две по-малки — гримьорни за артистите. Първата от тях, мъжката, беше разделена наполовина с парче платно; в едното отделение, седнал на тревата, обуваше ботушите си млад човек, когото веднага бихме познали — сержант Трой.

Нека обясним накратко появяването на Трой в тази роля. Бригът, на който го закараха, трябваше да отплава, но там не достигаха моряци. Преди отплаването изпратиха в Лълуиндския залив лодка; както и предположи, дрехите му ги нямаше. Той отработи като моряк пътуването си до Съединените щати, където известно време обикаляше от град на град и се препитаваше с уроци по гимнастика, фехтовка и бокс. Седем-осем месеца бяха достатъчни, за да му омръзне този начин на живот. Жизнерадостният Трой се отличаваше с донякъде аристократични навици и докато имаше пари, му се харесваше да живее в необичайни условия, но когато джобовете му се изпразниха, животът там стана непоносим за него. Освен това той не забравяше, че ако реши да се върне в Англия, в Уедърбъри ще има дом с всички удобства. Често го занимаваше въпросът дали жена му го смята за мъртъв. Накрая реши да се върне. Но колкото повече се приближаваше към Уедърбъри, толкова това място губеше от привлекателната си сила и той се разколебаваше. Струва ли си да живее там постарому? Когато стигна в Ливърпул, мрачно си помисли, че във фермата сигурно няма да го посрещнат особено добре. Чувствата на Трой бяха способни само на случайни изблици, често причиняващи му такива неприятности, които обикновено се случват след силни и безгрижни преживявания. Батшеба не бе от жените, които можеш да въртиш на пръста си; не беше и от безропотно страдащите; пък и как ли ще живее с една енергична жена, на която още с влизането си във фермата ще бъде задължен за всичко — за храна, за подслон? Още повече напълно възможно е жена му да не успее да се оправи със стопанството и да се разори, ако това не е станало вече; и тогава той ще бъде задължен да я издържа. Какво го очаква? Те ще бъдат обречени на нищета, а призракът на Фани винаги ще ги разделя. Трой ще стане ядовит, Батшеба — язвителна! Мисълта за Уедърбъри предизвикваше сложни чувства у него — неприязън, съжаление и срам. От ден на ден той отлагаше завръщането си и ако можеше да намери подслон и средства на друго място, щеше да го отлага до безкрай.

По това време — беше юли, два месеца преди Грийнхилския панаир — в един северен град той случайно попадна на представлението на пътуващ цирк. Трой направи силно впечатление на директора, след като обязди един буен кон, а после улучи от галоп с пистолетен изстрел ябълка и извърши други подобни подвизи. Тези таланти — за които до голяма степен трябваше да бъде благодарен на службата си в кавалерийския полк — му осигуриха приемане в трупата и главната роля на Търпин. Трой не се възгордя много от високата оценка на трупата, но това му даде още няколко седмици време. И така, вятърничав както винаги, той още не бе взел никакво решение и заедно с останалите членове на трупата се озова в този ден на Грийнхилския панаир.

Мекото есенно слънце вече се спускаше на запад, когато пред палатката се разигра следната сцена. Батшеба — доведена на панаира от чудака Пуъграс, — както и всички останали, прочете афиша и чу да съобщават, че световноизвестният майстор на обездката, мистър Френсис, ще изпълни ролята на Търпин. Тя беше млада, не особено затормозена от грижи и естествено то събуди нейното любопитство. Въпросното представление беше най-голямото и най-пищното на панаира, а останалите по-малки трупи бяха струпали палатките си около него като пиленца около квачка. Тълпата влезе в голямата палатка, и когато видя, че Батшеба остана сама, Болдуд, който цял ден търсеше възможност да я заговори, се приближи до нея.

— Надявам се, днес сте продали овцете изгодно, госпожо Трой? — развълнувано попита той.

— Да, благодаря ви — отвърна Батшеба и бузите й порозовяха. — Имах късмет и ги продадох всичките веднага щом пристигнахме, тъй че не се наложи да наемам кошара.

— И сега сте свободна?

— Да. Но след два часа трябва да се срещна с един търговец, иначе отдавна щях да си тръгна. Сега точно зяпах в тази голяма палатка и афиша. Гледали ли сте „Пътуването на Търпин до Йорк“? Нали Търпин наистина е живял?

— О, да, това е вярно. Дори веднъж, струва ми се — Коган каза, че един негов роднина познавал добре Том Кинг, приятел на Търпин.

— Имайте пред вид, че Коган обича да разправя всякакви удивителни истории за своите роднини. Не съм убедена, че може да му се вярва за всичко.

— Да, да, всички познаваме Коган. Но все пак Търпин наистина е съществувал. А вие сигурно не сте гледали това представление?

— Не съм. Когато бях малка, не ми позволяваха да ходя на такива места. Но какво става там? Защо е този шум? Как викат!

— Сигурно Черната Бес тръгва. Нали искате да видите това представление, госпожо Трой? Познах ли? Моля за извинение, ако греша. И ако нямате нищо против, ще ви взема билет. — Когато забеляза, че тя се колебае, той добави: — Аз няма да остана, защото съм го гледал.

Батшеба искаше да се поразвлече с представлението и не беше се качила на стълбата единствено защото й беше неприятно да бъде сама. Тя все се надяваше, че ще се появи Оук, който в такива случаи винаги й помагаше — това беше негово неотменно право. Но Оук го нямаше никакъв и затова тя каза:

— Ако първо отидете вие да видите дали има места, мисля, че ще вляза за няколко минути.

И след малко Батшеба влезе в палатката, съпроводена от Болдуд, който я заведе до едно „запазено“ място и излезе.

„Запазеното“ място се оказа покрита с алено сукно пейка върху парче килим, на най-видно място. Страшно смутена, Батшеба видя, че е единствената „почетна“ особа в цялата палатка; останалите зрители стояха прави, плътно заобиколили арената, и по всичко личеше, че се чувстваха много по-добре, въпреки че бяха заплатили двойно по-малко. Естествено самотно седналата на застланото с алено сукно почетно място Батшеба събуди в публиката не по-малък интерес, отколкото понитата и клоунът, които изпълняваха всевъзможни номера и трикове в очакване на Търпин. Какво да се прави, Батшеба трябваше да се примири с положението. Тя седна с достойнство и спокойно разстла полата си, тъй като беше сама на пейката. От присъствието на красивата жена всичко в палатката започна да изглежда поновому. След няколко минути тя забеляза долу пред себе си дебелия червен врат на Коган, а малко по-нататък — постния като на светец профил на Джоузеф Пуъграс.

Осветлението в полутъмната палатка беше своеобразно и много напомняше за картините на Рембранд.

Лъчезарният прозрачен есенен следобед преваляше, сенките потъмняваха, косите слънчеви лъчи, преминали през дупчиците и шевовете на платното, пронизваха синия сумрак в палатката, позлатявайки прашинките по пътя си, и хвърляха ярки петна върху отсрещната платнена стена, сякаш там бяха запалени малки висящи лампи.

Когато погледна през една цепнатина на платното, за да се ориентира, Трой видя точно пред себе си своята нищо неподозираща съпруга, която седеше, както вече беше описано, като кралица на рицарски турнир. Той се отдръпна страшно объркан и веднага си помисли, че въпреки силния грим, тя непременно ще го познае по гласа. Този ден той неведнъж бе допускал, че някой уедърбърец или друг негов познат може да бъде сред зрителите и да го познае, но предизвикателно бе поел този риск. Тук обаче беше самата Батшеба. Действителността осуети всичките му предположения и той разбра, че е проявил непростимо лекомислие.

Тя беше тъй очарователно красива, че неприязънта му към жителите на Уедърбъри веднага се изпари. Най-неочаквано, само за миг, тя го бе покорила отново. Какво да прави? Да излезе на арената, все едно че нищо не се е случило? Не можеше да направи това. По тактически съображения Трой не искаше да бъде познат. Освен това изпитваше силен срам при мисълта, че прелестната му жена, която и без това го презира, ще го намрази още повече, когато види до какво жалко положение е стигнал. Той се изчерви и му стана ужасно тъжно и досадно, че се е поддал на чувствата и мрачните си спомени от Уедърбъри и съдбата го подхвърля из цялата страна.

Но в трудни положения Трой винаги проявяваше особена находчивост. Той рязко дръпна завеската, разделяща неговата гримьорна от съседната, където се преобличаше директорът и собственикът на цирка. Пред очите му се показа от главата до пояса Том Кинг, героят на представлението; а от пояса до петите — гореспоменатият почтен директор.

— Дявол да го вземе! — възкликна Трой.

— Какво има?

— Сред публиката видях един мошеник, мой кредитор, от когото се крия. Само да отворя уста и съм загубен! Какво да правя сега?

— Мисля, че трябва да излезеш на арената.

— Не мога!

— Но нали представлението трябва да се състои?

— Обяви, че Търпин се е простудил и ще изпълни ролята си без думи.

Собственикът на цирка поклати глава.

— Във всеки случай и да играя, и да не играя, уста няма да отворя — твърдо заяви Трой.

— Добре. Чакай да си помисля. Ето какво — рече другият, очевидно съобразил, че в такъв момент не трябва да дразни първия си актьор. — Няма нищо да обяснявам. Изпълни си ролята без да казваш нито дума. Само от време на време намигвай многозначително, а на по-патетичните места поклащай геройски глава. Те изобщо няма да разберат, че са пропуснати думите.

Предложението изглеждаше приемливо, защото репликите на Търпин бяха кратки и малко на брой. Цялата прелест на пиесата се състоеше в бурно развиващото се действие. И тъй, представлението започна, в съответния момент Черната Бес изскочи на зелената арена, аплодирана от зрителите. Сцената при бариерата, когато късно вечерта полицаите преследват по петите Бес и Търпин, а дремещият пазач по нощна шапчица с пискюл ги уверява, че не е минал никакъв конник, предизвика бурен възторг у Коган. „Браво!“ — прогърмя той. Викът му се разнесе по целия панаир и заглуши блеенето на овцете, а Пуъграс се ухили щастливо, наслаждавайки се на драматичния ефект от контраста: героят току-що ловко прескочи бариерата, а неговите врагове, представителите на бавно куцукащото правосъдие, бяха принудени да чакат, докато ги пуснат. Когато Том Кинг умираше[3], Джоузеф трескаво сграбчи ръката на Коган и прошепна просълзен:

— Нали не го застреляха наистина, Джан? Нали това е само на ужким?

А когато се разигра последната печална сцена и трупът на бързата и вярна Бес трябваше да бъде изнесен от дванадесет зрители-доброволци, Пуъграс неудържимо се втурна напред и предложи услугите си.

— Ще има за какво да разказвам на децата и при Уорън.

Действително оттогава Джоузеф много години наред разказваше в Уедърбъри с тон на доста поживял и препатил човек как със собствените си ръце е докоснал копитото на Бес. Ако, както твърдят някои мислители, безсмъртен е този, чийто образ навеки се запечатва в паметта на хората, то Черната Бес — при условие че и преди не е била безсмъртна — в този ден се обезсмърти.

А Трой се гримира така, че стана неузнаваем. При излизането на арената се чувстваше малко на тръни, но скоро разбра, че с изкусно положения грим неговата метаморфоза е пълна и дори Батшеба не може да го познае. Все пак, когато пиесата завърши, той си отдъхна облекчено.

Вечерта имаше второ представление и палатката бе осветена отвътре. Сега Трой изпълняваше спокойно ролята си и дори се престраши да произнесе няколко реплики. Но когато завършваше последната, застанал на края на арената, съвсем близо до първия ред зрители, на около ярд от себе си той забеляза един човек, който внимателно разглеждаше профила му. Трой бързо промени своята поза и се отдалечи, след като позна крадливия управител Пениуейс, заклетия враг на жена си, който продължаваше да се навърта около Уедърбъри.

Отначало Трой реши да не му обръща внимание и да действа според обстановката. По всяка вероятност този човек го бе познал; а може и да не бе така. Напълно основателно Трой се опасяваше, че вестта за неговото завръщане ще го изпревари в Уедърбъри и ако Батшеба узнае за настоящата му професия, това още повече ще го изложи пред нея. Освен това, ако реши изобщо да не се връща, подмятанията, че е жив и се навърта наоколо ще му навредят. Във всеки случай трябваше да разбере какво е материалното положение на жена му, преди да реши окончателно.

Измъчван от неизвестността, Трой се отправи на разузнаване. Хрумна му, че ще бъде благоразумно да намери Пениуейс и да опита да се сдружи с него. Сложи си дълга гъста брада от реквизита на цирка и тръгна из панаира. Притъмняваше и почтените хора подготвяха каруците и двуколките си за завръщане у дома.

Най-голямата палатка-бюфет беше оборудвана от собственика на странноприемницата в съседния град. Смяташе се, че това е най-доброто заведение, където човек може да се нахрани и почине. Стопанинът Тренчър (както фамилиарно го титулуваха в местния вестник) беше солиден човек, известен в целия окръг с изисканата си кухня. Палатката му беше разделена на две части — първа и втора класа, а в края на първата бе отредено място за най-изисканата публика. Отрупан с подноси тезгях, зад който се суетеше самият стопанин в снежнобяла престилка, отделяше двете части една от друга. Стопанинът Тренчър обслужваше посетителите в такъв вид, като че ли цял живот беше прекарал в тази палатка. В това светилище — отделението за най-изтънчена публика — имаше маса с няколко стола, а на нея самовар, посребрен чайник и кафеник, порцеланови чаши и подноси, кейкове със стафиди, в свещниците горяха свещи и всичко това създаваше впечатление за уют и разкош.

Трой застана на входа на палатката-бюфет, където една циганка пържеше палачинки и ги продаваше по пени парчето. Той огледа лицата на посетителите. Пениуейс не беше вътре, но скоро през един отвор в завесата се мярна Батшеба, седнала на масата за привилегирована публика. Трой се отдръпна от входа, потъна в тъмнината, заобиколи палатката и се ослуша. Различи гласа на Батшеба, седнала до самата стена. Тя разговаряше с някакъв мъж. Кръвта нахлу в лицето на Трой: нима тя е толкова лекомислена, че си позволява да флиртува на панаира? Не означава ли това, че го смята за мъртъв? За да се увери с очите си, той извади ножче, внимателно направи два кръстосани разреза в платното, дръпна крайчетата и се получи малка дупка. Той долепи око към нея и веднага се дръпна като ужилен: главата на Батшеба беше само на един лакът разстояние от него. От толкова близо не му беше удобно да я гледа. Затова направи друга дупка, малко по-ниско и встрани, на затъмненото място зад стола й, откъдето можеше лесно и спокойно да я наблюдава.

Сега Трой виждаше всичко, което ставаше вътре. Батшеба се бе отпуснала назад, с чашка чай в ръка и отпиваше малки глътки, а мъжкият глас беше на Болдуд, който очевидно току-що бе донесъл чая. Батшеба се държеше непринудено, небрежно облегната на платнената стена, която бе приела формата на раменете й. Беше почти в обятията на Трой и се наложи той да се отдръпне малко назад, за да не усети тя през платното топлината на тялото му.

Неочаквано Трой почувства, че в душата му отново се пробуди чувството, което бе изпитал през деня, преди представлението. Батшеба беше прекрасна както преди. Тя му принадлежеше. Изминаха няколко минути, докато той успя да овладее желанието да влезе в палатката и да предяви правата си над нея. Но после си помисли, че тази горда жена, която го гледаше отвисоко дори когато го обичаше, сигурно ще го намрази, ако разбере, че е станал странстващ цирков артист. Ако се върне, той трябва на всяка цена да пази в тайна от жителите на Уедърбъри този период от живота си, иначе ще стане за смях на цялата енория. Ще го кръстят „Търпин“ и този прякор ще му остане за цял живот. Без съмнение трябва напълно да зачеркне от биографията си тези последни месеци и чак тогава да се появи в качеството си на неин съпруг.

— Не искате ли още една чаша чай преди тръгване, госпожо? — попита фермерът Болдуд.

— Благодаря ви — отвърна Батшеба, — но трябва да отпътувам веднага. Колко неучтиво е от страна на онзи човек да ме кара да го чакам толкова до късно! Ако не беше тази среща, щях да замина още преди два часа. Изобщо не смятах да влизам тук. Чашка чай действа много освежаващо, но не бих дошла тук, ако вие не бяхте ми предложили.

Трой разглеждаше внимателно нейния профил, наблюдаваше играта на сенките върху бузата й, розово-бялата раковина на малкото й ухо. Тя извади кесията си и настоя да плати, когато в палатката влезе Пениуейс. Трой се сепна. Дявол да го вземе! Сега едва ли ще му се удаде да спаси името си! Тъкмо смяташе да се дръпне от дупката, да последва Пениуейс и да разбере дали бившият управител го е познал, когато същият се появи пред него. От думите му Трой разбра, че е закъснял.

— Извинявам се, мем — каза Пениуейс, — но трябва да ви съобщя нещо, което се отнася лично до вас.

— Сега не мога да ви изслушам — хладно възрази тя. Очевидно беше, че Батшеба не понася този човек; в действителност той непрекъснато й досаждаше с всевъзможни сплетни и клюки с надеждата отново да спечели доверието й, като очерня другите.

— Аз ще ви го напиша — поверително прошепна Пениуейс, откъсна листче от опърпаното си мръсно тефтерче, наведе се над масата и написа със закръглен почерк:

„Мъжът ви е тук. Аз го видях. Кажете сега аз ли съм глупакът?“

После сгъна бележката и я подаде на Батшеба. Тя не пожела да я прочете, дори не вдигна ръка да я приеме. Тогава Пениуейс се изсмя нагло, хвърли бележката в скута й, рязко се обърна и излезе.

Въпреки че Трой не можеше да прочете какво е написал бившият управител, по действията и думите му той веднага се досети, че в бележката става дума за него.

— Проклятие! — прошепна той и в мрака от устата му се изсипа поток мръсни ругатни като отровен вятър.

В това време Болдуд взе бележката от коленете на Батшеба.

— Искате ли да я прочетете, госпожо Трой? Ако не желаете, ще я скъсам.

— Може би ще бъде неучтиво от моя страна, ако не я прочета — безгрижно отвърна Батшеба. — Но аз се досещам какво пише. Той моли да го препоръчам някъде или иска да ми съобщи поредната клюка за някой от моите работници. В последно време това му е единственото занимание.

Батшеба държеше бележката в дясната ръка. В този момент Болдуд й поднесе чинията със сандвичи. За да може да си вземе един от тях, тя прехвърли бележката в другата, в която още държеше кесията, и я отпусна долу, почти до самата стена на палатката. Ето момента Трой да спаси своята игра! Не трябваше да го пропуска! Той отново погледна красивата ръка, видя розовите връхчета на пръстите, сините венички на китката, обхваната от коралова гривна — колко познато му беше всичко това! После с мълниеносна бързина и несравнима ловкост той безшумно провря ръка под долния край на платното, което не беше опънато много силно, повдигна го леко, без да сваля очи от дупката, и дръпна бележката от ръката на Батшеба. Платното отново падна, а Трой усмихнат хукна в тъмнината, към насипа — изуменият вик на Батшеба го развесели. Изкачи насипа, скочи долу в рова, тичешком измина около стотина ярда, изкачи се горе и съвсем спокойно, като че ли нищо не беше се случило, тръгна към входа на палатката. Целта му беше да открие Пениуейс и да го застави да мълчи дотогава, докато той счете за нужно.

Трой стигна до входа на палатката, смеси се с тълпата зяпащи безделници и напрегнато затърси с поглед Пениуейс, защото не се решаваше да попита някого и по този начин да привлече вниманието към себе си. От няколко места се чу, че току-що бил направен дързък опит да бъде ограбена една млада дама, седнала до стената на палатката. Предполагаха, че крадецът е помислил бележката в ръката й за банкнота. Той повдигнал долния край на платното, грабнал бележката и избягал, без дори да докосне кесията. Но когато разбере грешката си, разочарованието му ще бъде безкрайно, подсмиваха се зяпачите. Впрочем, изглежда, много малко хора бяха чули за произшествието; цигуларят, който свиреше до входа на палатката, дори не прекъсна мелодията, а четиримата мрачни, прегърбени старци, с бастуни в ръце, както преди продължаваха своя танц — шотландската тропанка „Майор Моли“. Зад тях стоеше Пениуейс! Трой се промъкна до него, направи му знак и прошепна няколко думи. Двамата си размениха многозначителни погледи и се отдалечиха заедно в тъмнината.

[1] Нижни Новгород (сега град Горки) — там ежегодно се уреждали големи панаири през август и септември. ↑

[2] Пътуването на Дик Търпин — а също неговият живот и екзекуцията му — е било тема на много пиеси и представления, изпълнявани от пътуващи театри и циркове в Англия през целия XIX век. Легендарният разбойник и конекрадец Дик Търпин бил обесен през 1739 г. в Йорк, на тридесет и три годишна възраст. Черната Бес — това е кобилата на Търпин. ↑

[3] Том Кинг — приятел на Дик Търпин, застрелян случайно от него. ↑

51.
Батшеба разговаря със своя спътник

Беше уговорено, когато Батшеба си тръгне, Оук да заеме мястото на Пуъграс на капрата и да я откара в Уедърбъри, защото привечер се оказа, че Джоузеф отново го е налегнала старата болест — „удвояващо око“ — и той няма да може да се справи със задълженията си на кочияш и защитник на дама. Но Оук беше много зает, тъй като трябваше да се занимава и с непродадената част от овцете на Болдуд. Без да споделя с Габриел или някой друг, Батшеба реши да се върне сама, както толкова често се беше връщала от Кастърбридж, като се довери на своя ангел-хранител. Обаче, когато срещна случайно (или поне на нея й се струваше така) фермера Болдуд, тя не можа да откаже на предложението му да я придружи на кон. Вече бе съвсем тъмно, но Болдуд я увери, че няма защо да се тревожи — луната ще се появи след половин час.

Веднага след произшествието в палатката, много изплашена, тя стана и тръгна към изхода. Беше благодарна на стария си поклонник за неговата помощ; но все пак съжаляваше, че го няма Габриел, с когото би предпочела да пътува — така щеше да бъде по-приятно и по-благоприлично — нали той беше неин служител и управител? Но какво да се прави! Никак не й се искаше да обижда Болдуд, пред когото се чувстваше виновна. Когато луната се издигна и приготвиха двуколката, Батшеба тръгна. Тя пресече върха на хълма и започна да се спуска по криволичещия надолу път, който сякаш водеше някъде в мрака и небитието: луната беше на една височина с ярко осветения хълм, а отпред долу сякаш бе зейнала черна пропаст, безкрайна като света. Болдуд яхна своя кон и последва Батшеба. Те слязоха в низината; от върха на хълма долитаха звуци като гласове свише, а светлините от панаира приличаха на огньове на някакъв небесен лагер. Скоро в подножието на хълма минаха покрай група пийнали веселяци, пресякоха Кингсбиър и излязоха на главния път.

Безпогрешният инстинкт отдавна подсказваше на Батшеба, че фермерът продължава да я боготвори и тя чувстваше към него искрено благоразположение. Тази вечер унилият му вид я потискаше. Тя си припомни своите безразсъдства, прииска й се — както беше пожелала преди една година — да изкупи вината си. Батшеба съжаляваше този непоносимо мрачен човек, претърпял заради нея толкова мъки, и въпреки всичко тъй постоянен в чувствата си. Тя му засвидетелстваше внимание, което би могло да бъде прието почти за нежност, и бедният Болдуд, подобно на Яков, отново започна да се отдава на сладостни мечти за седемгодишно аргатуване.

Скоро яздещият отзад Болдуд намери някакъв предлог да догони Батшеба и да продължи редом с нея. Така те изминаха две-три мили на лунна светлина — разменяха си банални фрази за панаира, стопанствата, незаменимостта на Оук и други незначителни неща, — когато изведнъж Болдуд попита направо:

— Госпожо Трой, смятате ли някога да се омъжите отново?

Неочакваният прям въпрос явно я смути и тя не отговори веднага.

— Не съм се замисляла сериозно за това.

— Разбирам ви. Но вече мина почти цяла година от смъртта на мъжа ви…

— Не забравяйте, че неговата смърт не беше окончателно установена и той може би е жив. Тъй че едва ли някой може да ме нарече вдовица — възрази тя, хващайки се като удавник за сламка за първия хрумнал й предлог.

— Не е доказано окончателно, но все пак достатъчно убедително. Един човек е видял как той се е удавил. Никой здравомислещ човек не се съмнява в смъртта му, а, предполагам, и вие също, госпожо.

— Съмнявам се, защото в противен случай щях да постъпя по съвсем друг начин — меко отвърна тя. — Отначало изпитвах някаква странна, необяснима увереност, че той не е мъртъв. А после ми хрумваха най-различни обяснения и тълкувания. Но дори и да бях убедена, че повече няма да го видя, аз изобщо не смятам да се омъжвам втори път. Ако допусках такава мисъл, щях да бъда достойна за презрение.

Известно време те продължиха мълчаливо. Сега вървяха по черния път, който пресичаше главния; чуваше се само скърцането на седлото на Болдуд и на пружините на кабриолета. Болдуд прекъсна паузата.

— Помните ли, когато припаднахте и аз ви пренесох в странноприемницата „Кралски щит“? На всяко нещо му идва времето; това беше моят час.

— Зная, всичко зная — бързо отвърна тя.

— Цял живот ще съжалявам, че така се стекоха обстоятелствата и ви загубих.

— И аз също много съжалявам — продума тя и веднага се поправи. — Искам да кажа, съжалявам, защото вие сигурно сте си помислили, че…

— Аз винаги си спомням за миналото с някаква печална радост… Тогава аз означавах нещо за вас — преди той да стане за вас всичко — и вие бяхте почти моя. Но това, разбира се, вече няма значение. Вие никога не сте ме харесвали.

— Напротив. Дори ви уважавах.

— А сега?

— И сега.

— Какво?

— Не ви разбирам.

— Дали ме харесвате или ме уважавате.

— Не знам… Не мога да кажа… Трудно е на една жена да говори за чувствата си с езика, който мъжете са създали главно за да изразяват своите чувства. Аз постъпих с вас лекомислено, непростително, много лошо! Винаги ще съжалявам за това. Ако можех по някакъв начин да изкупя вината си, щях да го направя с удоволствие. Но това бе невъзможно.

— Не обвинявайте себе си. Вие не сте чак толкова виновна, колкото смятате. Батшеба, да предположим, че получите реално доказателство и се убедите, че сте това, което действително сте — вдовица. Ще пожелаете ли да изкупите вината си, като станете моя жена?

— Не мога да ви отговоря. Във всеки случай за сега още не мога.

— Но за в бъдеще?

— О, да. Напълно възможно е, някога.

— Добре тогава. Вие знаете, че дори и да няма нови доказателства, след около шест години ще можете пак да се омъжите и никой няма да посмее да ви осъди.

— Да — живо отвърна тя. — Знам. Но за това е още рано да говорим. Шест или седем години! Какво ще стане с нас дотогава?

— Годините минават бързо и когато се огледаме назад, това време ще ни се стори много кратко, много по-кратко, отколкото ви изглежда сега, защото те предстоят.

— Да, от собствен опит зная това.

— Сега ме изслушайте още веднъж — пламенно настоя Болдуд. — Ако ви чакам всичките тези години, ще се омъжите ли за мен? Вие сама казахте, че искате да изкупите вината си пред мен. Нека това бъде изкуплението!

— Но, мистър Болдуд, шест години…

— Бихте ли се омъжили за някой друг?

— Не. В никакъв случай! Просто сега ми е неприятно да говоря за това. Може би не е благоприлично и аз не трябваше да допускам такъв разговор. Да не говорим за това, моля ви. Възможно е, както казах, мъжът ми да е жив.

— Разбира се, щом не желаете, няма да говорим. Но какво непристойно има тук? Аз съм човек на средна възраст, готов да ви бъда опора до края на дните си. От ваша страна, разбира се, и дума не може да става за любовна страст или осъдителна прибързаност, в която между другото биха могли да обвинят мен. Но напълно ясно е, че достойнството ви няма да бъде накърнено, ако от чувство за съжаление или, както казвате, от желание да изкупите вината си вие се споразумеете с мен за много години напред. Това ще бъде договор, който ще уреди всичко и ще ме ощастливи, макар и не толкова скоро. Не направихте ли вие първата стъпка? Не бяхте ли почти моя? Защо да не се сближите отново с мен, ако позволят обстоятелствата? Кажете, умолявам ви! Батшеба! Обещайте ми — какво ви струва това?, — че ако се омъжите отново, то ще бъде само за мен!

Той говореше толкова развълнувано, че въпреки съчувствието си към него, на нея й стана страшно. Това бе чисто физически страх — страх на слабия от силния — без каквато и да е неприязън или отвращение. Тъй като много добре си спомняше яростното му избухване на пътя за Ялбъри и се опасяваше то да не се повтори, Батшеба отвърна разтревожена:

— Каквото и да стане, докато вие ме искате за ваша жена, няма да се омъжа за никой друг… Само това мога да кажа… Вие така ме изненадахте…

— Кажете направо, че след шест години ще станете моя жена! За непредвидени обстоятелства няма да говорим, защото в такива случаи нищо не може да се направи. Сега вече съм сигурен, че ще удържите на думата си.

— Затова и не се решавам да ви я дам.

— Дайте ми дума, умолявам ви! Спомнете си миналото и бъдете добра.

— Ах, какво да правя? — тежко въздъхна тя. — Аз не ви обичам и се боя, че никога няма да ви любя така, както жената трябва да обича мъжа си. Ако вие разбирате това, сър, и все пак ще бъдете щастлив, когато получите от мен обещание да се омъжа за вас след шест години, значи ми оказвате голяма чест. Аз бих могла да се съглася само от приятелски чувства, но щом вие толкова високо цените съгласието на жената, която вече не може да уважава себе си както преди и едва ли е способна да обича, тогава аз… аз ще…

— Ще обещаете?

— … Ще си помисля дали ще мога скоро да ви обещая.

— Но това скоро може да значи никога?

— О, не. Наистина скоро. Да речем, на Коледа.

— На Коледа! — той помълча и след малко добави: — Добре. Дотогава няма да говорим за това.

Необикновеното състояние, в което се намираше Батшеба, доказваше до каква степен душата е роб на тялото, колко силна е зависимостта на безплътния дух от осезаемата плът и кръв. Можем без преувеличение да кажем, че тя изпита въздействието на някаква външна сила, която потискаше волята й, принуди я да даде това необичайно обещание за много години напред и дори й внуши мисълта, че е длъжна да направи това. Когато минаха няколко седмици от нощния им разговор и наближи Коледа, тя се разтревожи не на шега.

Веднъж в случаен дружески разговор с Габриел тя сподели своите затруднения. Откровението донесе известно облекчение на Батшеба, но това беше нерадостно чувство, с горчив привкус. Проверяваха с Оук сметките, когато по някакъв повод той каза за Болдуд:

— Той никога няма да ви забрави, мем, никога!

И тя неволно издаде тревогата си; разказа му каква неприятност й се е случила, за това, че Болдуд иска тя да се омъжи за него и колко се надява той на съгласието й.

— Най-тъжното е — мрачно каза тя, че за добро или зло ще трябва да се съглася, защото (това не съм го споделяла с никого) ако му откажа, той ще полудее.

— Така ли? — сериозно попита Габриел.

— Да, сигурна съм — продължи тя с неудържима откровеност. — И бог вижда, че съвсем не го казвам от суетност. Напротив, аз съм разстроена и потресена до дъното на душата си. Мисля, че съдбата на този човек е в мои ръце. Бъдещето му зависи от това как ще се отнеса към него. О, Габриел, при мисълта за такава отговорност цялата се разтрепервам. Това е ужасно!

— Мем, аз ще повторя нещо, което съм ви казвал и преди — рече Оук. — Той живее единствено с мечтите за вас. Все пак положението не е чак толкова страшно, колкото ви се струва. Вие знаете, че той винаги е бил саможив и мрачен, такъв му е характерът. Но щом като работата става толкова сериозна, защо да не му дадете това условно обещание? На ваше място бих го дал.

— Но дали ще бъде правилно? В миналото аз често съм постъпвала необмислено и това ме е научило, че жена, която е в центъра на вниманието, трябва да бъде особено благоразумна, за да запази уважението на хората. А аз наистина искам да действам предпазливо и дискретно. Шест години! Та дотогава всички можем да умрем. Освен това не е изключено да се върне мистър Трой. Обмислих всичко и виждам колко е нелеп този план. Не е ли безсмислено всичко това, Габриел? Не мога да разбера откъде му хрумна. Няма ли нещо неприлично тук? Вие знаете… нали сте по-възрастен от мен.

— С осем години по-възрастен, мем.

— Да, с осем години… Е, какво ще кажете?

— Споразумението е доста необичайно за един мъж и една жена, но според мен тук няма нищо лошо — бавно отвърна Оук. — Едно-единствено нещо може да ви накара да се замислите дали трябва да се омъжите за него. Вие не го обичате.

— Да, за любов и дума не може да става — отсече тя. — Аз не мога да обикна никого, за мен любовта е невъзможна, окончателно изживяна, абсолютно недопустима и достойна за презрение.

— Е, щом като не го обичате, струва ми се, че в споразумението няма да има нищо лошо. Ако бяхте пожелали по-скоро да се избавите от бремето, което се стовари върху вас с изчезването на мъжа ви, това щеше да бъде осъдително. Но ако питате мен, подобно споразумение, незасягащо чувствата ви, с човек, комуто искате да окажете голяма услуга, е съвсем друго нещо. Мем, обаче аз мисля, че истинско наказание е бракът с човек, когото не обичаш честно, с цялата си душа.

— Да, така е, и аз съм готова да понеса наказанието — твърдо каза Батшеба. — Знаете ли, Габриел, мен още ме мъчи съвестта, че с глупавото си лекомислие му причиних толкова много болка. Ако не бях се пошегувала тогава, той дори нямаше да се сети да ме иска за жена. Ах, да можех по някакъв начин да се откупя с пари и да снема греха от душата си!… Но такъв дълг се изплаща само по един начин и като честна жена аз съм задължена да го направя, без да мисля за себе си. Когато комарджията проиграе всичко, колкото и да му е неприятно и трудно, той все пак е длъжен да се разплати. Аз бях такава комарджийка и сега ви питам: вие знаете, че по-рано от седем години няма да преодолея съмненията и да се омъжа, пък и законът забранява това — нали мъжът ми се смята за изчезнал; кажете ми честно, имам ли право да обещая на Болдуд и по този начин да изкупя вината си? Нали това ще бъде изкупление? При тези обстоятелства бракът ми е крайно неприятен и аз не искам да вървя по пътя на някои твърде отстъпчиви жени.

— Според мен главното е дали вярвате, както всички нас, че мъжът ви е мъртъв.

— Да, защото ако беше жив, досега отдавна щеше да се върне. И аз не знам защо, но тъй мисля.

— Тогава по божия закон вие имате право да мислите за нов брак, както всяка друга вдовица, една година след смъртта на мъжа си. А защо не се посъветвате с пастора Търдли относно Болдуд?

— Не. Когато ми е необходимо да си изясня нещо, аз се обръщам към човек с широк кръгозор, а не към професионалист. По юридическите въпроси се съветвам с пастора, по медицинските — с адвоката, по финансовите — с доктора, а по нравствените ме интересува мнението на моя управител, тоест вашето.

— А по сърдечните въпроси?

— Моето собствено мнение.

— Боя се, че тук логиката ви малко понакуцва — отбеляза Оук с тъжна усмивка.

Тя не отвърна нищо и веднага си тръгна, като му подхвърли:

— Довиждане, мистър Оук.

Батшеба беше говорила с него напълно откровено и отговорът му я удовлетвори, като че ли не беше очаквала нищо друго. Но същевременно в глъбините на своята сложна душа тя изпита лекото убождане на разочарованието, въпреки че за нищо на света не би го признала дори на себе си. Оук нито веднъж не изрази желание да я види свободна и да се ожени за нея, нито веднъж не каза: „И аз като него съм готов да ви чакам.“ Ето това я огорчаваше. Тя, разбира се, не би обърнала внимание на подобна самонадеяност от негова страна. О, е, нали тя самата постоянно повтаряше, че такива мисли за бъдещето са непристойни. Пък и Габриел бе твърде беден, за да говори с нея за някакви чувства. И все пак той можеше да намекне за старата си любов и просто така, мимоходом, на шега, да се опита да заговори на тази тема. Това би й се харесало, може би щеше да й стане приятно и тогава тя сигурно щеше да съумее да му отговори ласкаво и обезоръжаващо: „Не.“ Но след като изслуша спокойния съвет, който в същност очакваше да чуе от него, нашата героиня цял ден не можа да се освободи от някакво необяснимо силно раздразнение.

52.
Пътищата се пресичат

I

Настъпи Бъдни вечер и в Уедърбъри всички говореха само за празненството, което тази вечер устройваше Болдуд. Удивлението на цялата енория предизвикваше не вечерята, която беше нещо обичайно за Коледа, а фактът, че я устройваше Болдуд. Тази новина се струваше на всички толкова странна и невероятна, както ако бяха чули, че в олтара на църквата някой играе крокет или че високоуважаваният съдия излиза на театралната сцена. Празненството обещаваше да бъде наистина весело, в това нямаше съмнение. Този ден от гората донесоха голям клон имел, който закачиха в хола на къщата на стария ерген. После се появиха наръчи бодлива зеленика и бръшлян. От шест часа сутринта до късно следобед в кухнята огънят съскаше, пращеше и хвърляше искри на всички страни. Котелът, тенджерата и трикракото гърне се мяркаха сред дима и пламъците на огнището като Седрах, Мисах и Авденаго[1] във вавилонската пещ. Без почивка печаха меса, приготвяха всевъзможни сосове.

Когато наближи привечер, от просторния дълъг хол със стълба, която водеше нагоре, изнесоха всички излишни мебели, за да остане място за танци. Цялата вечер в камината трябваше тържествено да гори един неразрязан пън, толкова голям и тежък, че беше почти невъзможно да бъде внесен или изтъркалян в хола. Преди началото на празненството няколко мъже го дотътриха и закрепиха в камината с помощта на вериги и лостове.

Въпреки всичко това в къщата не се чувстваше атмосферата на безгрижно веселие. Никога по-рано стопанинът не бе устройвал такова празненство и сега всичко ставаше някак си насила. Замисляха се грандиозни развлечения, но всичко се правеше от равнодушни наемници, из стаите сякаш витаеше някаква зловеща сянка и нашепваше, че всичко, което става тук, е чуждо, неестествено за този дом и неговия самотен обитател и че то няма да доведе до нищо хубаво.

II

В същото време Батшеба беше в своята стая и се обличаше за тържеството. Тя поиска свещи. Лиди ги донесе и сложи от двете страни на огледалото.

— Не си отивай, Лиди — почти плахо прошепна Батшеба. — И аз не знам защо съм тъй глупаво развълнувана. Никак не ми се ще да ходя на това празненство, но сега вече няма как да откажа. Не съм виждала мистър Болдуд още от есента. Тогава му обещах да се срещнем на Коледа и да поговорим по един важен въпрос, но дори и не съм помисляла, че всичко ще се обърне така.

— Аз обаче ще отида — заяви Лиди, която също се приготвяше за празника, защото Болдуд канеше всички наред.

— Да, разбира се, трябва да се покажа там — съгласи се Батшеба. — Аз съм поводът за този празник и това ми е ужасно неприятно. Но не казвай на никого, Лиди.

— Няма, мем. Значи всичко това е заради вас?

— Да, аз съм виновницата за тържеството. Ако не бях аз, никакъв празник нямаше да има. Повече няма да ти обяснявам, пък и какво да обяснявам? По-добре изобщо да не бях идвала в Уедърбъри.

— Грехота е да говорите тъй. Как може да си пожелавате нещо лошо?

— Не, Лиди. Откакто съм тук, какво ли не се струпа на главата ми. А тази вечер сигурно ще се случи още нещо лошо. Донеси черната копринена рокля и виж дали ми стои добре.

— Няма ли да свалите черното, мем? Вие вдовствате вече четиринайсет месеца, а в такава вечер все пак можете да облечете нещо по-светло.

— Защо? Ще отида в черно, както винаги, защото ако сложа светла рокля, хората ще започнат да говорят, че съм много радостна, а в същност никак не ми е до смях. Не искам да ходя там, но както и да е, помогни ми да се облека.

III

В този час Болдуд също беше пред огледалото. При него бе един шивач от Кастърбридж, който му помагаше да облече новото, току-що донесено сако.

Никога досега Болдуд не се бе показвал толкова взискателен към кройката и въобще тъй придирчив. Шивачът се суетеше около него, оправяше гънките на талията, подръпваше ръкавите, приглаждаше реверите и за първи път в живота си Болдуд търпеливо понасяше това. Преди фермерът се възмущаваше от подобни дреболии, наричаше ги детинщини, но сега той не произнесе никаква философска тирада, не подхвърли никаква хаплива забележка по адрес на човека, който придаваше такова значение на гънките на сакото, като че ли ставаше дума за земетресение в Южна Америка. Най-после Болдуд заяви, че е общо взето доволен, плати и шивачът си тръгна точно когато влизаше Оук с ежедневния доклад.

— Вие ли сте, Оук. Предполагам, ще дойдете довечера. Надявам се добре да се повеселите. Аз реших да не жаля нито пари, нито труд.

— Ще се опитам да дойда, сър. Но може малко да позакъснея — спокойно отвърна Габриел. — Радвам се да ви видя тъй пременен.

— Да… признавам… днес съм в особено добро настроение… весел… дори нещо повече от весел… И като си помисля, че всичко това е толкова мимолетно… Бедите обикновено са ме връхлитали точно в такива моменти — когато съм се отдавал на радостни надежди. По-добре е да се радваш, когато си тъжен, и да се приготвиш за най-лошото, ако си весел. Но това са глупости. Глупости! Може би наистина идва и моят ден!

— Надявам се денят да бъде дълъг и ясен.

— Благодаря ви, благодаря. Но кой знае, може би нямам особени причини да се радвам… И все пак аз се надявам. Това вече е вяра, а не надежда, мисля, че този път няма да се излъжа в очакванията си… Оук, ръцете ми нещо треперят. Не мога да завържа шалчето. Ще ми го завържете ли вие? В същност в последно време не се чувствах много добре.

— Това е много печално, сър.

— О, нищо, нищо! Вържете го както на вас ви харесва. А може би е излязла някоя нова мода за връзване, Оук?

Болдуд се приближи до него и докато Оук се занимаваше с шалчето, фермерът продължи трескаво:

— Габриел, жената изпълнява ли обещанията си?

— Ако не са много трудни за изпълнение.

— А ако е условно обещание?

— Не бих гарантирал, че ще го изпълни — леко язвително отвърна Оук. — Условно! Тази дума е надупчена като решето.

— Не говорете така, Оук. Напоследък сте станали голям присмехулник. Защо? Ние с вас като че ли сме си сменили ролите: аз се превърнах в пълен с надежди младеж, а вие — в разочарован от живота старец. Но все пак, вие как мислите, ще удържи ли на думата си тази жена? Искам да кажа, не да даде обещание да се омъжи, а да каже, че ще обещае да се омъжи след няколко години? Нали вие по-добре познавате жените, кажете ми!

— Боя се, че мнението ви за мен е прекалено добро. Но мисля, че ако иска да поправи някоя обида, жената ще удържи на думата си.

— Е, още не е стигнало дотам, но скоро може би ще бъде точно така, да, точно така — разгорещено прошепна Болдуд. — Аз настоях, а тя като че ли склони и е съгласна да стане моя жена в далечното бъдеще. Това ми е достатъчно. Нима мога да разчитам на нещо повече? Тя си е въобразила, че жената може да се омъжи повторно, но не по-рано от седем години след смъртта на мъжа. Впрочем тя не е уверена в смъртта му, защото нали знаете, тялото му не беше намерено. Може би се съобразява със закона или с религията, но отказва да говори за това. Ала ми обеща… даде ми да разбера, че днес ще се съгласи.

— Седем години! — промърмори Оук.

— Не, не, нищо подобно! — нетърпеливо го прекъсна фермерът. — Пет години, девет месеца и няколко дни. Откакто той изчезна, минаха около петнадесет месеца. Толкова необикновено ли е тя да ми даде дума да се омъжи за мен след малко повече от пет години?

— Как да ви кажа?! Доста дълъг е този срок. Съветвам ви да не разчитате много на това обещание, сър. Спомнете си, че веднъж вече се излъгахте. Може да е била напълно искрена, но все пак… тя е толкова млада!

— Аз да съм се излъгал? Няма такова нещо! — разгорещено възкликна Болдуд. — Тя не е нарушавала никакво обещание, защото никога не ми е обещавала нищо! Уверен съм, че Батшеба държи на думата си и не би ме измамила!

IV

Трой седеше в ъгъла на кръчмата „Белият елен“ в Кастърбридж, пушеше и отпиваше от някаква димяща напитка. На вратата се почука и влезе Пениуейс.

— Е, говори ли с него? — попита Трой и му посочи да седне.

— С Болдуд ли?

— Не. С адвоката Лонг.

— Първо там отидох, но го нямаше в къщи.

— Нямам късмет!

— Аха, така изглежда.

— Все пак не разбирам защо един човек, когото смятат за удавен, макар и да е жив, трябва да носи някаква отговорност. Няма да питам никакъв адвокат. Няма!

— Не е точно така. Щом човекът сменя името си и заблуждава целия свят и жена си, значи той е измамник. Законът го счита за самозванец и мошеник и го преследва.

— Ха, ха. Добре го каза, Пениуейс! — изсмя се Трой, но веднага попита тревожно: — Ти как мислиш, има ли нещо между нея и Болдуд? Кълна се в душата си, не мога да го повярвам! Тя сигурно много ме мрази! Можа ли да разбереш дали го е насърчила с нещо?

— Нищо такова не можах да разбера. Изглежда, той много е хлътнал по жена ви, но за нея нищо не мога да кажа. До вчера не бях чувал нищо определено. Днес разбрах, че тази вечер тя ще отиде на празненството у тях. Хората казват, че изобщо не е влизала в къщата му и не била разменила нито една дума с него от Грийнхилския панаир насам. Но какво ли не говорят хората? Знам само, че тя не го харесва и се отнася с него равнодушно и дори сурово.

— Не съм уверен в това… Тя е красавица, нали, Пениуейс? Признай, че никога не си виждал толкова прелестна, великолепна жена! Честна дума, когато я видях такава, хвана ме яд на самия мен: що за глупак съм, как можах да я оставя за толкова дълго! Но тогава ме спираше проклетото представление в цирка, а сега, слава богу, се отървах от него. — Той всмукна още два-три пъти от лулата, а после добави: — Как изглеждаше тя вчера, когато я видя?

— Ами тя много не ми обърна внимание, но изглеждаше добре. Само така пътьом погледна жалката ми фигура и веднага извърна очи, като че ли видя някое изсъхнало дърво. Тя току-що беше слязла от кобилката си, идеше да погледа как за последен път тази година изстискват ябълки за сайдер. Цялата се беше зачервила, а гърдите й се дигат — спадат, дигат — спадат — много ясно се забелязваше. Момчетата работят с пресата, суетят се около нея и казват: „Пазете се, мем, да не си изцапате роклята.“ А тя: „Работете, не ми обръщайте внимание.“ После Гейб донесе млад сайдер и тя го опита, но не както пият всички хора, а през сламка. „Лиди — казва, — закарай в къщи няколко галона да направим ябълково вино.“ Само че, сержанте, тя ме няма за нищо.

— Трябва да ида и да разбера всичко за нея. Непременно трябва да ида. А Оук, той ръководи всичко, както преди, нали?

— Нещо такова. А също и Долната Уедърбърска ферма. Той управлява всичко.

— За всичко го бива, само дето с нея не му върви.

— Това вече не знам. Знам само, че тя без него не може една крачка да направи. А той го усеща и се държи много независимо. Сигурно и тя си има някои слабости, но аз не забелязах нито една, дявол да го вземе!

— Ех, управителю, та тя стои много над теб и ти трябва да признаеш това. Тя е породиста кобилка… нещо фино. Обаче ако се държиш за мен, тази горда богиня, този великолепен образец на женски пол, тази моя Юнона (някога е имало такава богиня) — пък и никой друг, няма да ти стори зло. Но тази история трябва да се проучи. Както виждам, точно работа за мен.

V

— Как изглеждам, Лиди? — попита Батшеба, приглаждайки за последен път роклята си пред огледалото.

— Отдавна не сте били толкова хубава. Да, сега ще ви кажа кога изглеждахте така — това беше преди година и половина, когато се нахвърлихте върху нас и ни се скарахте, че одумваме вас и мистър Трой.

— Сигурно всички ще си помислят, че съм решила да очаровам мистър Болдуд — прошепна Батшеба. — Поне така ще кажат. Ще можеш ли да ми пооправиш още малко косата? Никак не ми се ходи… но той ще изпадне в отчаяние, ако не отида.

— Каквото и да говорите, мем, но по-скромно от тази рокля ще бъде единствено ако си навлечете някой чувал. Сигурно защото много се вълнувате, изглеждате така красива тази вечер.

— Не мога да разбера какво става с мен: ту съм тъжна, ту съм много весела. Бих искала цял живот да живея сама, както през последната година и половина, на нищо да не се надявам, от нищо да не се боя, на нищо да не се радвам и да не тъжа.

— Ами ако мистър Болдуд ви предложи — представете си! — ако изведнъж ви предложи да избягате с него? Какво ще направите, мем?

— Лиди, престани! — прекъсна я Батшеба. — Не мога да търпя такива шеги! Чуваш ли?

— Извинявам се, мем! Глупав народ сме ние, жените… просто се изпуснах… Но повече няма.

— И дума не може да става да се омъжа още много години. Ако го направя някога, за това ще си има причини, но съвсем не такива, каквито очаквате ти и всички останали. А сега ми подай наметката. Време е да тръгваме.

VI

— Оук — каза Болдуд, — преди да си тръгнете, искам да ви кажа какво мислех в последно време: за споразумението ни за вашето участие в доходите на фермата. Вашият дял от печалбата не е голям, дори е съвсем незначителен, като се вземе пред вид колко малко се занимавам със стопанството и колко много време и внимание отделяте вие. И така, сега, когато животът като че ли ми се усмихва, аз искам да отбележа това и да увелича вашия дял. Ще съставя нов договор, който, смятам, ще бъде по-справедлив. Но сега нямаме време да говорим. Ще го обсъдим по-късно, на спокойствие. Аз реших напълно да се оттегля от управлението на фермата и само да се водя ваш съдружник, а всичко да поемете вие. После, когато се оженя за нея… а аз се надявам… чувствувам… и тогава…

— Не говорете за това, сър — бързо го прекъсна Оук. — Ние не знаем какво ни очаква. Всичко се случва. Както казват хората, човек може да се подхлъзне на всяка крачка… И аз ви съветвам… смятам, че ще ме извините… да не разчитате много на това.

— Знам, знам. Но аз пожелах да увелича вашия дял, защото ви познавам добре. Оук, аз като че ли разгадах вашата тайна: вие питаете към нея по-сериозни чувства, отколкото уважението на управител към господарка. Но вие се държахте като истински мъж, а аз като щастлив съперник — отчасти поради вашето добро сърце. И сега искам да ви покажа, че високо ценя вашата преданост и знам какво ви е струвало да се откажете от нея.

— Благодаря ви, но не е нужно — бързо отвърна Оук. — Както и да е, не съм първият, няма да бъда и последният.

С тези думи Оук излезе. Болдуд му внушаваше безпокойство, защото той отново се убеди, че страстта съвсем не е променила фермера.

Известно време Болдуд остана в стаята сам, облечен и готов да приеме гостите. Суетнята около приготовленията стихна и отстъпи място на тържественото настроение. Той погледна през прозореца. Тъмните силуети на дърветата се очертаваха в небето, преди да ги погълне нощният мрак.

После се приближи до стенния шкаф, отключи го и извади от едно малко чекмедженце кръгъл калъф, колкото кутийка за хапчета. Той смяташе да я пъхне в джоба си, но не можа да се въздържи и я отвори. Там имаше женски пръстен с брилянти, очевидно купен наскоро. Болдуд дълго не сваляше очи от искрящите камъни, но по изражението му се забелязваше, че той съвсем не се любува на пръстена, а само си представя бъдещето на това украшение.

Чу се шум от колела; някой се приближи до парадния вход. Болдуд затвори кутийката, внимателно я пъхна в джоба си и излезе на площадката на стълбището. В този момент старецът, неговият доверен прислужник, се появи долу.

— Гостите пристигнаха, сър. Много народ! И пешком, и на коне.

— Сега ще сляза. Дойде някаква кола. Това госпожа Трой ли е?

— Не, сър. Тя още не е дошла.

Едва Болдуд произнесе името на Батшеба и лицето му се помрачи, но това беше само един жалък опит да прикрие вълнуващите го чувства. Когато се спускаше по стълбите, той барабанеше с пръсти по джоба си, издавайки по този начин своята възбуда.

VII

— Е, добре ли се маскирах? — обърна се Трой към Пениуейс. — Сега съм сигурен, че никой няма да ме познае.

Той закопчаваше тежко, дебело, много старо сиво палто с качулка. Твърдата яка бе вдигната, скриваше врата му и стигаше почти до нахлупената над ушите му пътна шапка.

Пениуейс махна нагара от свещта и започна да оглежда Трой.

— Значи решихте да отидете? — попита той.

— Да отида? Разбира се.

— Защо не й напишете писмо? Вие съвсем се объркахте, сержанте. Когато се върнете, бъдете сигурен, че всичките ви дела ще излязат наяве, а те не са много за пред хората. Ей богу, на ваше място щях да си остана самотника Френсис. Хубавата жена е дар божи, но по-добре да нямате изобщо жена, отколкото да имате най-красивата. Тъй смятам и трябва да знаете, за мен хората ненапразно казват, че съм умна глава.

— Глупости! — изръмжа Трой. — Тя е червива с пари, има къща, ферма, коне и всички удобства, а аз тука карам на сух хлебец — мизерстващ авантюрист! Няма какво да говорим, вече е много късно и това ме радва. Днес ме видяха и ме познаха. Аз щях да се върна при нея още на другия ден след панаира, но ти ме обърка и подплаши с тези приказки за закона и с глупавите си съвети за развод. Но повече няма да отлагам. Какъв беше този дявол, дето ме накара да избягам от нея? Идиотска сантименталност — това беше. Но кой би могъл да помисли, че тя ще поиска да смени името си толкова скоро!

— На ваше място веднага бих се досетил. Такава леконравна жена на всичко е способна.

— Кой си ти, Пениуейс, та си позволяваш да говориш такива неща, а?

— Добре. Но ето какво ще ви кажа: по-добре е да изчезнете пак в чужбина, откъдето дойдохте. Заминавайте, докато не е късно. Няма смисъл да се пъхате между шамарите и да се оставяте да ви оскърбяват само заради удоволствието да живеете с нея. Защото рано или късно всички ще узнаят, че сте играли в цирк, колкото и да се надявате да го запазите в тайна. Бас държа, че ще се вдигне голяма патърдия, ако се появите там — в самия разгар на празника на Болдуд.

— Хм-м. Да. Ако тя е с него, той няма много да ми се зарадва — с мрачна усмивка отбеляза сержантът. — Ще се окажа в ролята на Смелия Алонзо[2]. Когато вляза, гостите ще се вцепенят, смехът ще замлъкне, веселието ще спре, стаята ще се освети от зловещ син пламък, а червеите — б-р-р-р! Ужасно! Пениуейс, позвъни да ми донесат бренди, нещо много силно ме тресе! Да, какво още? Бастун! Трябва ми бастун!

Пениуейс се оказа в затруднено положение — Батшеба и Трой можеха да се помирят и нямаше да е зле да си осигури подкрепата на мъжа, за да се издигне в очите на жената.

— Понякога ми се струва, че тя продължава да ви обича и все пак е добра по душа — отбеляза той в желанието си да се измъкне от неудобното положение, в което попадна. — Трудно е да се прецени отстрани. Вие, сержанте, разбира се, ще постъпите както решите, а аз съм готов да направя каквото кажете.

— Я да видим колко е часът — каза Трой, след като пресуши чашата. — Шест и половина. Ще вървя спокойно и ще стигна там към девет.

[1] Седрах, Мисах и Авденаго — юношите Анания, Мисаил и Азария, приятели на Данаил, с когото били във вавилонски плен. Там, в съответствие с обичая, те получили нови имена — Седрах, Мисах и Авденаго. Когато по заповед на Навуходоносор били хвърлени в пламъците на „горяща огнена пещ“ — защото отказали да се поклонят на неговата златна статуя, — те останали живи. Книга на пророк Данаил, III. ↑

[2] Смелият Алонзо — герой от баладата „Смелият Алонзо и прекрасната Имогена“ от Метю Грегъри („Монахът“). Луис, един от представителите на готическия роман, автор на нашумелия на времето си роман „Монахът“ (1775–1818). ↑

53.
Concurritur — Horae Momento[1]

Няколко души стояха навън в тъмнината пред дома на Болдуд. Те гледаха към вратата, която отвреме-на-време се отваряше и пропускаше вътре гост или прислужник; по земята пробягваше златна ивица светлина и изчезваше; наоколо всичко потъваше отново в мрак. Само фенерът, провиснал над вратата, сред зелените иглолистни клони, светеше слабо като светулка.

— Едно момче каза, че днес следобед го видели в Кастърбридж — прошепна един от мъжете. — Аз му вярвам. Нали знаете, че не намериха тялото му?

— Чудна работа! — въздъхна друг. — А тя нищо не знае.

— Нищо.

— Той сигурно не иска тя да научи.

— Ако е жив и е някъде наоколо, значи е замислил нещо лошо — продължи първият. — Бедната, тя е толкова млада! Ако е вярно, жал ми е за нея. Той съвсем ще я разори.

— А, не. Трябва вече да е поумнял — намеси се един от по-оптимистично настроените.

— Как е могла тъй глупаво да се излъже с този развейпрах! Толкова е своенравна и никого не слуша, ама най-после си намери майстора. Така й се пада.

— Не, не! Много строго я съдиш. Тогава тя беше още момиче, откъде можеше да знае що за човек е той? Ако всичко, което говорят хората, излезе истина, това за нея ще е тежко и незаслужено наказание… Хей, кой е там?

Чуха се стъпки.

— Уилям Смолбъри — долетя от тъмнината, откъдето изникна една неясна фигура и се присъедини към тях. — Каква тъмница, а? Замалко да падна от дъската над реката. Щях да бухна на дъното! Такова нещо никога не ми се е случвало. А вие кои сте? Работници на Болдуд? — Той се взря в лицата им.

— Да, току-що се събрахме тук.

— Аха, сега те познах, Сами Самуей. Така си и помислих. Гласът ми се стори познат. Е, ще влезем ли?

— Сега ще влезем. Уилям — прошепна Самуей, — да си чувал нещо интересно напоследък?

— Какво? Че са видели сержант Трой? За това ли питате, приятели? — също понижи глас Смолбъри.

— Аха, в Кастърбридж.

— Да, чух. Преди малко ми каза Лейбан Тол… А, ето го и самия Лейбан.

Наблизо отново прозвучаха стъпки.

— Лейбан?

— Да, аз съм — отзова се Тол.

— Да си чул нещо ново?

— Не — отвърна Тол, приближавайки се към групата. — И смятам, че е по-добре да си мълчим. Ако не е вярно, само ще я разтревожим нахалост, а ако е истина, то няма защо предварително да й объркваме главата. Дано да е само слух. Макар че понякога Хенери Фрей и другите мърморят против господарката, аз от нея само добро съм видял. Тя е буйна и малко опърничава, но все пак е прекрасна жена и никога няма да те излъже, дори и истината да не й отърва. Да, няма защо да й желая злото.

— Вярно е, тя никога не говори празни приказки, както другите жени. Ако има нещо против теб, казва ти го в очите. При нея няма скрито-покрито.

— Известно време те помълчаха, всеки зает с мислите си. От къщата долитаха весели гласове. Но ето, вратата се отвори и в светлия правоъгълник се очерта познатата фигура на Болдуд. Той излезе и бавно тръгна по пътечката.

— Стопанинът… — прошепна един от работниците, когато Болдуд се приближи до тях. — По-добре е да помълчим. Той скоро ще се прибере. Сигурно няма да му стане приятно, ако разбере, че се мотаем тук.

Болдуд мина покрай работниците, без да ги забележи, защото те стояха в сянката на храстите. Той спря, опря се на портичката на оградата и дълбоко въздъхна. Чуха го да казва тихо:

— Моля се на бога тя да дойде — иначе този празник ще е истинско мъчение за мен. О, скъпа моя, колко е мъчително това очакване!

Той говореше на себе си, но работниците чуха всичко. Болдуд млъкна и от къщата отново долетя шум. След няколко минути се чу потракване на колела — по хълма се спускаше кола. Скоро тя спря до къщата. Болдуд се втурна към вратата, отвори я и светлината освети Батшеба, която се приближаваше по пътечката.

Болдуд укроти вълнението си и сдържано я поздрави; работниците чуха нейния лек смях и извинението, че е закъсняла. Той я въведе вътре и вратата се затвори.

— Боже милостиви, не знаех, че е стигнал чак дотам! — въздъхна един от работниците. — Мислех, че отдавна е зарязал тия мераци.

— Значи не познаваш стопанина — отбеляза Самуей.

— Трябваше веднага да му кажем за тези слухове — явно разтревожен продължи първият. — Щото може да стане още по-лошо. Бедният мистър Болдуд, ще му дойде нанагорно. Да го вземат мътните тоя Трой!… Прости ми, господи, за тая клетва! Негодник! Какви номера прави на нещастната си жена! Откакто той дойде в Уедърбъри, всичко се обърка. А сега дори не ми се влиза в тая къща. Хайде да наминем за малко към Уорън, а, съседи?

Самуей, Тол и Смолбъри се съгласиха и тръгнаха натам, а останалите влязоха на празненството. Скоро тримата приближиха пивоварната, свиха от пътя и минаха през градината. Прозорчето, както винаги, светеше. Смолбъри малко беше изпреварил другите. Внезапно той спря, обърна се и прошепна на спътниците си:

— Ш-шт! Я вижте там!

Светлината от прозорчето не осветяваше обвитата с бръшлян стена, а някакъв предмет съвсем близо до стъклото. Това бе глава на човек.

— Я да се приближим — прошепна Самуей и те продължиха на пръсти. Вече нямаше никакво съмнение, това беше Трой. Притиснал лице в стъклото, той гледаше вътре и внимателно подслушваше. Те познаха гласовете на Оук и пивоваря.

— Значи пирът е в нейна чест? — профъфли старецът. — Макар той да казва, че празнува Коледа?

— Не знам — отвърна Оук.

— Така е. Аз пък не мога да разбера що за глупак е тоя Болдуд. На неговите години съвсем да си загуби ума по жена! А тя дори не ще да го погледне.

Когато познаха Трой, тримата безшумно се върнаха назад. Тази вечер щеше да се реши съдбата на Батшеба: всички наоколо говореха само за това. Когато се поотдалечиха, те спряха.

— Като го видях в лице, нещо ме прободе — задъхан прошепна Тол.

— И мене също — призна си Самуей. — Какво да правим сега?

— Работа ли ни е това? — колебливо промърмори Смолбъри.

— Как да не е! Това засяга всички! — заяви Самуей. — Ясно е, че стопанинът се е побъркал, а тя пък въобще не се сеща за Трой, и трябва веднага да им кажем. Лейбан, ти се знаеш най-добре с нея, я иди и поговори.

— Не съм аз за тая работа — тревожно се отдръпна Лейбан. — Мисля, че ако трябва да иде някой, това е Уилям. Той е най-старият.

— Не ща да се забърквам в тия работи — отсече Смолбъри. — Много е заплетено. Ще видите, че той сам ще си иде при нея.

— Не се знае. Хайде, Лейбан, тръгвай.

— Щом трябва, да ида пък — неохотно прошепна Лейбан. — Какво да кажа?

— Ти само извикай стопанина.

— Не. Няма да говоря с мистър Болдуд. Мога да кажа на господарката.

— Добре — съгласи се Самуей.

Лейбан се приближи до вратата. Когато я отвори, шумът от гласовете плисна навън като вълна — всички се бяха събрали в хола — и отново стихна, когато вратата се затвори. Приятелите чакаха напрегнато и поглеждаха към тъмните върхари на дърветата, които се поклащаха в небето и от време на време потрепваха от лекия вятър, като че ли тази картина много ги интересуваше, а в същност съвсем не им беше до нея. Един от тях започна да крачи напред-назад, но скоро спря, защото почувства, че съвсем не е време за разходки.

— Лейбан отдавна вече трябваше да се е видял с господарката — прекъсна мълчанието Смолбъри. — Изглежда, тя не е поискала да говори с него.

Вратата се отвори. Излезе Тол и се приближи към тях.

— Е, какво? — едновременно попитаха и двамата.

— Тъй и не я извиках — запъвайки се, промърмори Лейбан. — Всички се опитват да се веселят, но нещо не се получава, макар че за ядене и пиене има каквото ти душа иска. Ей богу, сърце не ми даде да разтревожа всички. Правете с мен каквото щете, не посмях.

— Най-добре е да влезем всички заедно — мрачно заяви Самуей. — Може би ще излезе случай да кажа на господаря.

Тримата влязоха в просторния хол, където беше подредено за гостите. Най-после младите започнаха да танцуват. Батшеба се колебаеше — да остане или да си тръгне; съвсем доскоро тя беше млада девойка, а сега трябваше да си придава важност и това й тежеше. Ту си казваше, че изобщо не е трябвало да идва, ту пък — че би било жестоко от нейна страна да постъпи така. Накрая избра нещо средно — реши да остане около един час и после незабелязано да се измъкне. От самото начало се беше зарекла да не танцува, да не пее и изобщо да не взема никакво участие във веселбата.

Когато определеният от нея час измина в разговори и оглеждане на другите гости, Батшеба пошушна на Лиди да остане и се качи да се облече в малката, ярко осветена гостна, украсена, както и холът, със зеленика и бръшлян.

В стаята нямаше никой, но не мина минута и се появи стопанинът на къщата.

— Да не би да си тръгвате, госпожо Трой? — попита той. — Празникът едва сега започва.

— Извинете ме, но бих желала да си отида. — Гласът й беше разтревожен, тя помнеше за своето обещание и знаеше за какво ще заговори той. — Още не е късно — добави тя. — Аз ще се върна пеша, а Лиди и моят работник могат да останат докогато поискат.

Аз отдавна търся случай да поговоря с вас — рече Болдуд. — Сигурно се досещате за какво.

Батшеба безмълвно сведе очи в пода.

— Давате ли ми го? — пламенно попита той.

— Какво? — прошепна тя.

— Ах, вие просто извъртате! Имам пред вид обещанието. Аз не искам да ви го изтръгвам със сила и ще запазя в тайна споразумението ни. Само ми дайте дума! Вие знаете, че това е чисто делово споразумение между двама души и тук съвсем не става дума за любов и страст. — Болдуд съзнаваше, че лъже, като говори така за себе си, но той вече беше убеден, че това е единственият начин да се приближи до нея. — Обещание да се омъжите за мен след пет години и осем месеца. Вие трябва да ми го дадете!

— Чувствам, че трябва — прошепна Батшеба. — Вие сте толкова настойчив. Но през това време аз много съм се променила… аз съм една нещастна жена… и вече не съм тази… не съм тази…

— Вие сте прекрасна, както и преди! — рече Болдуд. Той го каза чистосърдечно и напълно убедено, без да допуска, че тя може да приеме това за груб комплимент и желание да й се угоди.

Думите му обаче не й направиха особено впечатление и тя отвърна шепнешком, с равнодушен тон, който доказваше, че говори истината:

— Аз не изпитвам никакво чувство. Попаднах в трудно положение и право да си кажа, не зная как да постъпя, а няма с кого да се посъветвам. Но щом трябва, давам ви дума. За мен това е изплащане на дълг, разбира се, при условие че съм вдовица.

— И ще се омъжите за мен след пет или шест години?

— Не бъдете тъй настоятелен. Аз няма да се омъжа за никой друг освен вас.

— Но вие трябва да определите времето, иначе това не е никакво обещание!

— О, не зная. Моля ви, пуснете ме — задъхано прошепна тя. — Страхувам се да не направя грешка! Аз искам да бъда справедлива с вас, а по този начин ще причиня зло на себе си и може би ще наруша божията заповед. Имам основания да се съмнявам в смъртта му. Ако той е жив, това ще бъде ужасно престъпление. Позволете ми да се посъветвам с адвокат, мистър Болдуд.

— Скъпа моя, кажете желаните думи и повече няма да говорим по този въпрос. Шест години блажено годеничество и после сватба… О, Батшеба, кажете тези думи! — умоляваше я той с дрезгав глас. Болдуд не можеше повече да се преструва на неин приятел. — Обещайте, че ще бъдете моя! Аз заслужавам това, наистина заслужавам го, защото никой друг на света не ви обича тъй силно! И ако тогава, на Ялбърския път, съм изпуснал някоя необмислена дума, ако ненужно съм се разгорещил, повярвайте ми, скъпа, аз съвсем не исках да ви разстройвам, но бях отчаян до смърт, Батшеба, и не знаех какво говоря. Вие бихте се съжалили дори над едно куче, ако то бе страдало колкото мен! О, ако знаехте само колко се измъчвам! Понякога ми се иска да скрия всичко, което съм преживял заради вас, а друг път се ужасявам при мисълта, че никога няма да го узнаете. Съжалете се над мен, подарете ми тези трошици щастие. Защото аз съм готов да умра за вас!

Дантелите на роклята й, потрепващи на светлината на свещите, издаваха нейното вълнение; внезапно тя се разплака.

— Нали няма… повече нищо… да искате от мен, ако обещая… след пет или шест години? — прошепна тя през сълзи, когато най-после успя да намери сили да проговори.

— Да. Ще предоставим всичко на времето.

— Добре. Ще се омъжа за вас след шест години… ако той не се върне и ако сме живи — тържествено обеща тя.

— А сега приемете това в залог от мен!

Болдуд се приближи до нея, хвана ръката й с две ръце и я вдигна към гърдите си.

— Какво е това? О, аз не мога да нося пръстен! — възкликна тя, когато видя какво държи той в ръка. — Освен това не искам никой да знае за нашия годеж! Може би не постъпваме добре? Така ли се прави годеж? Не настоявайте, мистър Болдуд, не настоявайте! — Тъй като не можеше да измъкне ръката си от неговите, от яд тя тропна с крак по пода и очите й отново се напълниха със сълзи.

— Това е само един обикновен залог… — никакви чувства… печат към деловия договор — каза той, вече по-спокойно, но без да пуска ръката й. — Позволете ми! — И сложи пръстена на пръста й.

— Не мога да го нося — продума тя, задъхана от ридания. — Вие наистина ме плашите. Що за безумна идея! Ако обичате, пуснете ме да си отида!

— Само за тази вечер… Носете го само тази вечер… Направете ми това удоволствие!

Батшеба се отпусна на стола и закри очи с кърпичката си, но Болдуд все още не освобождаваше ръката й. Най-после тя прошепна отчаяно:

— Добре. Щом толкова искате, ще го нося тази вечер. А сега пуснете ръката ми. Наистина ще го нося тази вечер.

— И от днес нататък шест години ще бъда ваш годеник, а след това — сватба?

— Тъй да бъде, щом толкова много искате — отвърна тя, защото чувстваше, че повече няма сили да се съпротивлява.

Болдуд стисна силно нейната ръка, после я пусна и тя немощно падна в скута й.

— Сега съм щастлив! — заяви той. — Бог да ви благослови!

Той излезе от стаята и след известно време, когато според него тя вече трябваше да се е успокоила, изпрати една прислужница при нея. Батшеба, съвзела се донякъде след преживяната бурна сцена, се спусна по стълбата с момичето, вече облечена и с шапка. За да стигне до вратата, трябваше да пресече целия хол. Тя спря за малко на най-долното стъпало и за последен път огледа всички.

Музиката замлъкна, танците спряха. В далечния край на хола, определен за работниците, няколко мъже си шепнеха нещо, доста разтревожени. Изправеният до камината Болдуд беше тъй погълнат от мечтите си за бъдещето, възкресени от полученото обещание, че не виждаше почти нищо, но все пак почувства особеното им държане и тревожните им погледи.

— Какво ви безпокои, приятели? — попита той.

Един от тях се обърна и отговори неуверено:

— Лейбан е чул нещо, сър. Това е всичко.

— Новини? Някой се е сгодил или оженил, родил или умрял? — шеговито попита фермерът. — Кажи ни, Тол. Всички се споглеждат тайнствено и шепнат, като че ли се е случило нещо страшно.

— О, не, сър, никой не е умрял — отвърна Тол.

— Жалко, че не е умрял… — прошепна Самуей.

— За кого говориш, Самуей? — остро попита Болдуд. — Ако имаш да съобщиш нещо, кажи го. Ако не, започвайте следващия танц.

— Госпожа Трой слезе в хола — обърна се Самуей към Тол. — Ако искаш да й известиш, говори по-бързо.

— Вие знаете ли за какво става дума? — попита фермерът Батшеба от другия край на хола.

— Нямам представа — отвърна Батшеба.

На вратата се почука рязко. Един от работниците веднага я отвори и излезе навън.

— Търсят госпожа Трой — съобщи той, когато се върна.

— Вече съм готова — каза Батшеба. — Макар че не съм поръчвала да изпращат кола за мен.

— Това е някакъв непознат, мем — поясни застаналият до вратата работник.

— Непознат? — удиви се тя.

— Кажи му да влезе — заповяда Болдуд.

Поканата беше предадена и на вратата се появи Трой с почти изцяло закрито лице.

Настъпи гробна тишина. Всички впериха погледи във влезлия. Хората, които бяха чули, че Трой обикаля наоколо, веднага го познаха, а останалите недоумяваха. Никой не обръщаше внимание на Батшеба, която се бе опряла на перилата. Мъртво бледа, със смръщени вежди и полуотворени устни, тя впи непреклонен поглед в посетителя. Обаче Болдуд не позна Трой.

— Влезте, влезте, пътнико — сърдечно повтаряше той. — Изпийте с нас коледната чаша вино.

Трой пристъпи в средата на хола, махна шапката си, свали яката на палтото и погледна Болдуд право в очите. Но Болдуд пак не позна този, който бе олицетворение на жестоката ирония на съдбата. Човекът, веднъж разбил щастието му, подиграл се с него и ограбил радостта му, сега отново бе дошъл да го измъчва. Трой се разсмя с металически смях — и чак тогава Болдуд го позна.

Възкръсналият се обърна към Батшеба. Невъзможно е да опишем състоянието, в което изпадна нещастната жена. Тя се отпусна на долното стъпало, устните й посиняха и пресъхнаха, широко отворените й невярващи очи гледаха към него с ням ужас.

Трой заговори:

— Батшеба, аз дойдох за теб!

Тя не отвърна нищо.

— Да си отиваме в къщи! Хайде!

Краката на Батшеба потрепнаха, но тя не стана. Трой се приближи до нея.

— Тръгвайте, мадам! Чувате ли какво ви казвам! — повелително подхвърли той.

Откъм камината, като от дълбоко подземие, долетя някакъв странен, глух звук. Никой не би познал гласа на Болдуд, толкова се бе изменил той от отчаяние.

— Батшеба, тръгнете с мъжа си!

Обаче тя не се помръдна. Истината беше, че Батшеба бе изпаднала в дълбока апатия, макар да бе в пълно съзнание. Състоянието й би могло да се нарече психическа gutta serena[2], а нейният разум бе напълно помрачен, въпреки че отстрани това не се забелязваше.

Трой протегна ръка да я привлече към себе си, но тя ужасена се отдръпна. Това, изглежда, вбеси Трой, той озлобено хвана нейната ръка и силно я дръпна. Дали й бе причинил болка, или просто самото му докосване бе непоносимо за нея, това остана неизвестно, но тя се опита да се освободи и тихо изпищя.

Почти веднага след нейния вик гръмна оглушителен изстрел и ехото се разнесе из стаята. Всички се смръзнаха. Вътрешните дъбови стени се разтресоха от гърмежа и холът се изпълни със синкав дим.

Изумените гости се обърнаха към стопанина. Зад гърба на Болдуд, над камината, както във всяка къща, бяха окачени пушки. Когато Батшеба извика и се отскубна от ръцете на мъжа си, разкривеното от отчаяние лице на Болдуд неочаквано се промени. Вените на челото му се издуха, очите му заблестяха безумно. Той бързо се обърна, взе една от пушките над камината, вдигна ударника и веднага стреля в натрапника.

Трой падна. Разстоянието между двамата мъже беше толкова малко, че зарядът от сачми не успя да се разпръсне, а прониза като куршум Трой, който нададе продължителен гърлен стон, загърчи се, после се изопна, мускулите му се отпуснаха и той притихна неподвижен.

През дима се виждаше, че Болдуд отново е зает с пушката. Тя беше двуцевка и той бе успял по някакъв начин да привърже носната си кърпичка за спусъка и настъпил другия й край, насочваше дулото към себе си. Всички се вцепениха от ужас. Самуей пръв забеляза какво прави стопанинът му и се хвърли към него. Болдуд вече бе дръпнал кърпичката и пушката отново гръмна, но Самуей успя да я блъсне и зарядът удари една греда на тавана.

— Е, какво? Това няма значение! — задъхано произнесе Болдуд. — Мен ме чака друга смърт.

Той се освободи от Самуей, отиде при Батшеба и целуна ръката й. После сложи шапката си, отвори вратата и изчезна в тъмнината. Никой не помисли да го спира.

[1] „Боят започна: след миг ще дойде бърза смърт или щастлива победа.“ (лат.) — Хораций, „Сатири“, Първа книга, 1, 7–8. ↑

[2] Gutta Serena (или Amaurosis) — (лат.) — загуба на зрението без някакви видими изменения в очите. ↑

54.
След сътресението

Когато излезе на главния път, Болдуд зави в посока към Кастърбридж. Със спокойни, уверени крачки той отмина Ялбърския хълм, после безлюдната равнина, изкачи Мелстокския хълм, около единадесет и половина прекоси бърдото и влезе в града. В този час улиците бяха празни и треперливата светлина от фенерите осветяваше само малки ивици от тротоара и сивите кепенци на магазините. Стъпките му отекваха глухо. Той зави надясно, приближи се до едно масивно каменно здание и спря пред сводестата, обкована с желязо порта. Това бе входът на затвора. Над вратата висеше фенер, чиято светлина помогна на злополучния пътник да намери звънеца.

Най-после вратичката в голямата порта се отвори и се появи вратарят. Болдуд прекрачи напред и каза глухо няколко думи. След малко дойде още някой. Болдуд влезе, вратата се затвори зад него и той се прости със свободата.

Вестта за ужасното събитие, с което завърши празненството, вече се бе разнесла из целия окръг и предизвика объркване и смут сред жителите на Уедърбъри, От тези, които не бяха в къщата на Болдуд, може би първи разбра за катастрофата Оук — пет минути след излизането на фермера той влезе в хола и видя наистина страшна картина. Всички гостенки се бяха притиснали до стените като овце по време на буря, а мъжете смутено тъпчеха на едно място и не знаеха какво да предприемат. Батшеба рязко се бе променила. Сега тя седеше на пода, до трупа на Трой, положила главата му на коленете си. С една ръка тя притискаше кърпичката си към гърдите му и покриваше раната от която бяха изтекли само няколко капки кръв, а с другата здраво стискаше ръката му. Всеобщото объркване я свести. Временното вцепенение премина и веднага щом се появи необходимостта да действа, силите й се върнаха. В ежедневния живот рядко се срещат прояви на душевна твърдост, за които толкова често пишат философите, и всички бяха поразени от мъжеството на Батшеба, която на дело показваше своята философия; а тя винаги осъществяваше това, което смяташе за нужно да бъде направено. В жилите й течеше кръвта на жените, които стават майки на велики хора. Такива като нея са способни да родят забележителни представители на човешкия род. На следобедните чайове или в магазините те често будят неприязън, но в критичните моменти са незаменими. Сега лежащият в скута на жена си Трой беше център на картината.

— Габриел — произнесе тя механично с мъртъв глас, когато той влезе и видя нейното бледо, почти неузнаваемо лице (толкова се бяха изострили чертите й), — идете в Кастърбридж за лекар. Мисля, че е излишно, но все пак вървете. Мистър Болдуд застреля мъжа ми.

Съобщаването на този факт с такива прости, спокойни думи подейства по-силно от каквато и да е трагическа декламация и отрезви всички присъстващи. Преди още да проумее всичко, освен общия смисъл на чутото, Оук изскочи навън, оседла коня и препусна. Беше изминал почти две мили, когато си помисли, че щеше да бъде по-добре да изпрати някой друг с това поръчение, а той самият да остане в къщата. Къде е изчезнал Болдуд? Трябвало е да го проследят внимателно. Дали не е полудял? Или са се скарали? Как е попаднал Трой в Уедърбъри? Откъде е дошъл? Как да бъде обяснено удивителното завръщане на този човек, за когото мнозина смятаха, че е на морското дъно? Оук бе донякъде подготвен за среща с Трой, защото чу за неговото завръщане малко преди да стигне до къщата на Болдуд, но още не бе успял да обмисли това съобщение и катастрофата го изуми. Във всеки случай вече беше късно да изпраща друг човек. Той продължаваше да препуска, погълнат от тези вълнуващи мисли, и дори не забеляза, че на около три мили от Кастърбридж задмина един широкоплещест пешеходец, който крачеше покрай тъмния плет в същата посока.

До Уедърбъри не беше близо, освен това се наложи докторът, мистър Олдрич, да пътува късно през нощта, на тъмно, и минаха повече от три часа след изстрела, докато пристигне в дома на Болдуд. Оук трябваше да остане в Кастърбридж, за да съобщи на властите за печалното събитие; тогава той разбра, че Болдуд е дошъл в града и се е предал.

Когато влезе в празния хол, докторът се озова в пълна тъмнина. В кухнята намери стария прислужник, когото започна да разпитва.

— Тя го взе при себе си, сър — отвърна прислужникът.

— Кой го е взел? — попита докторът.

— Госпожа Трой. Той вече беше мъртъв, сър.

Това съобщение порази доктора.

— Тя няма право да постъпва така — заяви той. — Трябваше да почака, докато се проведе следствието.

— Да, сър. Точно така я съветваха хората, да почака, докато бъде направено всичко според закона. Но тя каза, че не я интересува законът и няма да позволи тялото на любимия й мъж да се търкаля по пода и всички да го гледат.

Мистър Олдрич веднага отиде в къщата на Батшеба. Първо видя невзрачната фигура на Лиди — за няколко часа тя цялата се беше свила и станала още по-малка.

— Какво става тук? — попита докторът.

— Не знам, сър — хлипайки, отвърна Лиди. — Моята господарка направи всичко сама.

— Къде е тя?

— Горе. С него, сър. Тя отпрати мъжете веднага след като го качиха горе. После ме извика, поръча да напълня ваната и ми заповяда да си легна, защото видът ми бил много болнав. Тогава тя се заключи в стаята с него и не пусна никого от нас вътре. Но аз реших да остана в съседната стая, в случай че й потрябвам. Повече от час тя ходеше напред-назад из стаята; само веднъж излезе и поиска свещи, защото там всички били догорели. Нареди да й съобщя, когато дойдете вие, сър, или мистър Търдли.

В този миг влязоха пасторът и Оук. Тримата се изкачиха по стълбата след Лиди Смолбъри и спряха на площадката. Наоколо беше тихо като в гроб. Лиди почука. Чу се шумоленето от роклята на Батшеба, ключът се превъртя и тя отвори вратата. Лицето й беше спокойно и почти сурово; тя напомняше оживялата статуя на Мелпомена[1].

— О, мистър Олдрич, най-после пристигнахте — произнесе тя само с устни и широко отвори вратата. — Ето го и мистър Търдли. Е, всичко е готово и сега, който пожелае, може да го види.

Тя мина покрай тях и изчезна в някаква врата.

Те погледнаха в стаята, където цареше смъртта, и на светлината на поставените върху скрина свещи видяха дълга източена фигура, обвита в бяло. Всичко наоколо беше в пълен порядък. Докторът влезе и след няколко минути се върна на площадката, където чакаха Оук и пасторът.

— Наистина, както каза тя, всичко е направено — продума мистър Олдрич. — Покойникът е преоблечен и лежи в савана тъй, както се полага. Боже милостиви! Такава девойка! Тя сигурно има душа на стоик!

— Само сърце на жена — чу се шепот зад гърбовете им.

Тримата се обърнаха. Пред тях стоеше Батшеба. И може би в доказателство, че досега се е държала единствено с усилия на волята, тя се отпусна безшумно в краката им. Като че ли на пода тъмнееше само някаква неясна купчина дрехи. Когато осъзна, че повече не е нужно това нечовешко напрежение, силите окончателно я напуснаха.

Отнесоха я в съседната стая и вече безполезната за Трой медицинска помощ се оказа много навременна и необходима за Батшеба, която няколко пъти губи съзнание. Известно време състоянието й внушаваше сериозни опасения. Сложиха я в леглото. След като разбра от доктора, че няма вече опасност за здравето й, Оук си тръгна. Лиди дежуреше в стаята на Батшеба и в безкрайните мъчителни часове на тази злополучна нощ тя слушаше как господарката й стене и шепне глухо:

— О, аз съм виновна за всичко!… Как ще живея сега!… О, боже, заслужавам ли да живея!

[1] Мелпомена — в гръцката митология музата на трагедията, една от деветте дъщери на Зевс и богинята на паметта Мнемозина. ↑

55.
Март следващата година — „Батшеба Болдуд“

Нека се пренесем с няколко месеца напред в един ветровит мартенски ден — без слънце, студ или сняг. На около половината разстояние между Уедърбъри и Кастърбридж, на Ялбърския хълм, където главният път минава по самия хребет, се бяха събрали много хора и почти всички гледаха на север. Там имаше и зяпачи, и група копиеносци[1], и двама тръбачи. Няколко карети чакаха на пътя и в една от тях седеше главният шериф. Сред зяпачите, които се бяха покатерили по насипа, имаше неколцина мъже и деца от Уедърбъри, в това число Пуъграс, Коган и Каин Бол.

След половин час от север, накъдето бяха устремени погледите на всички, се показа малко облаче прах и скоро пътническата карета, която возеше единия от двамата съдии на Западния окръг, се изкачи по хълма и спря на върха. Съдията се премести в друга карета. Тръбачите изсвириха туш с издути бузи, после каретите, копиеносците и зяпачите потеглиха в тържествена процесия към града. Само уедърбърци, щом видяха, че съдията тръгва, се отправиха към селото, да си продължат работата.

— Джоузеф, видях те как се промъкна до самата карета — отбеляза Коган. — Сигурно си се изхитрил да видиш лицето на негова светлост съдията, а?

— Ами да — отвърна Пуъграс. — Тъй се вторачих в него, сякаш исках да надникна в душата му. В очите му — по-точно в окото, дето беше от моята страна — видях милосърдие. Бог ми е свидетел, в такава тържествена минута не мога да лъжа!

— Е, какво пък, да се надяваме на най-доброто — заяви Коган. — Макар че работите съвсем не вървят на добро. Обаче аз няма да отида на процеса, пък и ще посъветвам тия, дето не ги викат, да не ходят. Сигурно на съдията никак няма да му е приятно всички да го зяпат като някакво чудо.

— Точно това рекох и аз тая сутрин — потвърди Джоузеф. — Викам си, „правосъдието идва да го претегли на везните“ — нали съм си по дълбоките мисли. „И ако го намерят твърде лек, нека му се въздаде!“ А наблизо стоеше един човек, който рече: „Право казва! Струва си да чуем, той говори така умно.“ Но няма що да приказваме за това. Какво толкова съм казал? Две-три думи само. А например за някои хора говорят, че имат особен дар слово.

— Вярно, Джоузеф. Та хайде, съседи, да си останем по домовете.

Всички се съгласиха с това решение и на другия ден нетърпеливо очакваха новините. Обаче следобед беше направено откритие, което разсея подозренията и хвърли нова светлина върху поведението и душевното състояние на Болдуд.

Тези, които го познаваха отблизо, бяха забелязали, че от Грийнхилския панаир до фаталната Бъдни вечер той се бе намирал в крайно възбудено и напрегнато състояние, но никой не подозираше, че у фермера са се проявявали симптоми на душевно заболяване. Само Батшеба и Оук в някои моменти допускаха, че може да има нещо подобно. Но ето че сега в един заключен шкаф откриха необичайна колекция от вещи. Имаше няколко парчета плат за дамски рокли — скъпи коприни, атлази, поплини и кадифета. Те, ако се съдеше от начина, по който се обличаше Батшеба, сигурно щяха да й се харесат. Два маншона — от самур и от хермелин. И главното — ковчеже със скъпоценности, в което имаше четири масивни златни гривни, няколко медальона и пръстени, отлично изработени от злато с висок карат. Тези неща, купувани от време на време в Бат и други градове, са били донасяни тайно в къщата. Всички те бяха грижливо опаковани и на всяко пакетче пишеше „Батшеба Болдуд“, а също и датата — шест години напред.

За тези трогателни прояви на чувство от страна на побъркалия се от любов и тежки преживявания човек ставаше дума, когато Оук се върна от Кастърбридж с вестта за присъдата. Беше привечер и когато върху лицето на Оук паднаха отблясъци от пламъците в пещта на Уорън, то красноречиво говореше за всичко. Както се и очакваше, Болдуд признал вината си и бил осъден на смърт.

Междувременно все по-широко се разпространяваше убеждението, че Болдуд не трябва да се смята за отговорен за своите постъпки в последните месеци. Установените още преди процеса факти доказваха неоспоримо това, обаче не бяха признати за достатъчно убедителни и в съда дори не счетоха за нужно да изследват душевното му състояние. Но сега, когато възникнаха предположения, че той страда от психично разстройство и всички започнаха да си припомнят множество случаи, тези факти можеха да бъдат обяснени само с неговата лудост. Като най-ярък пример даваха проявената през миналото лято нечувана небрежност към зърното.

До министъра на вътрешните работи бе изпратена петиция, в която се изброяваха фактите, въз основа на които можеха да се правят опити за преразглеждане на присъдата. Петицията не завършваше с „многочислени подписи“ на жителите на Кастърбридж, защото Болдуд почти нямаше приятели сред градските търговци. Те смятаха, че човек, който получава или купува всичко от село, подкопава благосъстоянието на целия окръг, защото господ е създал селата, за да дават клиентела на градовете. Такъв човек според тях много погрешно разбира десетте божи заповеди. Като ходатаи се явиха няколко състрадателни мъже, които може би бяха приели твърде съчувствено скорошните разкрития. След това застъпничество започнаха да събират свидетелски показания, с надеждата, че от гледна точка на моралната отговорност престъплението ще се разглежда не като преднамерено убийство, а като постъпка, извършена в умопомрачено състояние.

В Уедърбъри напрегнато и тревожно очакваха резултатите от петицията. Присъдата трябваше да бъде изпълнена в осем часа събота сутринта — две седмици след процеса; а в петък вечерта още не беше получен отговор. Същата тази вечер Габриел излезе от Кастърбриджския затвор и за да избегне центъра, зави в една малка уличка. Когато отмина последната къща, той чу удари от чук, вдигна глава и погледна назад. Над комините на къщите, ярко осветено от залязващото слънце, се издигаше зданието на затвора, а пред входната арка се движеха някакви фигури. Това бяха дърводелците, които изправяха един стълб на оградената с парапет площадка. Оук бързо извърна очи и ускори крачките си.

Когато стигна в Уедърбъри, вече бе тъмно. Почти цялото село беше излязло да го посрещне.

— Нищо ново — уморено рече Габриел. — Струва ми се, вече почти няма надежда. Бях с него повече от два часа.

— Ти как мислиш, той наистина ли беше луд, когато стреля? — попита Смолбъри.

— Право да си кажа, не съм сигурен — отвърна Оук. — Но после ще говорим за това. Как се чувстваше господарката следобед? Някаква промяна?

— Никаква.

— Тя долу ли е?

— Не. А беше започнала да се оправя. Сега е съвсем малко по-добре от тогава, на Бъдни вечер. Все пита дали не си се върнал, има ли новини… Омръзна ни да й отговаряме. Да ида и да й кажа, че си дошъл?

— Не. Все още има слаба надежда, но не можех повече да оставам в града, след като говорих с него. А, ето го Лейбан.

— Да, тук съм — каза Тол.

— Уговорих се, че късно вечерта ти ще идеш в града. Тръгни в девет часа и чакай там известия. Ще се върнеш към дванайсет. Казват, че ако до единайсет часа не се получи нищо, значи няма надежда.

— Аз все пак се надявам да го помилват — намеси се Лиди. — Ако не го помилват, тя също ще полудее. Бедната! Колко много изстрада! Как да не я пожали човек!

— Много ли се е променила? — попита Коган.

— Ако не си виждал господарката от Коледа, няма да я познаеш — отвърна Лиди. — Очите й са толкова тъжни! Съвсем друга жена е станала. Само преди две години тя беше толкова буйна и весела, а сега да видиш само на какво е заприличала!

Лейбан тръгна за града, а в единадесет часа няколко селяни излязоха на кастърбриджския път да го чакат. Сред тях беше Оук и почти всички работници на Батшеба. Габриел, който високо ценеше достойнствата на фермера, от цялата си душа желаеше да го помилват, макар някъде дълбоко в съзнанието му да се бе загнездила мисълта, че Болдуд трябва да умре. Най-после, когато вече всички се бяха уморили, в далечината се зачу тропот.

Ту глух галоп земята рови,

ту чаткат в камен друм подкови —

пристигат вестите сурови.[2]

— Сега ще разберем какво е станало — каза Коган.

Всички наскачаха от насипа на пътя и конникът просто се вряза сред тях.

— Ти ли си, Лейбан? — попита Габриел.

— Да… Получи се… Няма да го обесят. Присъдата е заменена със затвор. Срок — колкото благоволи да реши Нейно Величество.

— Ура! — извика разчувстван Коган. — Все пак бог е по-силен от дявола!

[1] През XIX век в Англия процесиите за съдебните заседания все още били придружавани от копиеносци, както през средновековието. ↑

[2] Стиховете са от поемата „Мармион“ от Уолтър Скот (1808 г.). Превод Спас Николов. ↑

56.
Самотна красавица — След всичко

С настъпването на пролетта Батшеба започна да се съвзема. Когато неизвестността и съмненията се разсеяха, премина и апатията, последвала изтощителната треска.

Все пак тя избягваше всякаква компания, седеше си в къщи и само в краен случай излизаше в градината. Странеше от всички, дори и от Лиди, не се впускаше в откровения и не търсеше съчувствие.

Но лятото настъпи, тя започна да прекарва повече време на открито и по необходимост да се занимава със стопанството, макар че никога не ходеше както преди на полето и не даваше нареждания. Веднъж, през август, една петъчна вечер, тя реши да се поразходи по пътя и влезе в селото — за първи път след мрачното събитие, което се случи на Бъдни вечер. По лицето й не бе останала нито капчица кръв. Дълбокият траур подчертаваше почти смъртната й бледност, която изглеждаше просто свръхестествена. Когато стигна до магазинчето в края на селото, срещу гробището, Батшеба чу гласове от църквата и се досети, че сега там има спявка на църковния хор. Тя прекоси пътя, отвори вратичката и влезе в гробището. Прозорците на църквата бяха разположени толкова високо, че никой отвътре не можеше да я види. Тихичко тя отиде в ъгъла, където някога Трой бе посадил цветя на гроба на Фани Робин, и спря пред мраморния паметник.

Когато прочете надписа докрай, нейният поглед се оживи и по лицето й се изписа безмълвно удовлетворение. Първо беше посвещението от Трой:

Издигнат от Френсис Трой

В памет на скъпата му Фани Робин,

Починала на 9 октомври 18…

На 20 години.

Под него бяха скоро издълбаните думи:

В същия гроб лежат

тленните останки на Френсис Трой,

Починал на 24 декември 18…

На 26 години.

Докато стоеше и размишляваше, от църквата долетяха звуците на орган. Тя се приближи с леки стъпки до портала и се заслуша. Вратата бе затворена. Хорът разучаваше нов химн. Неочаквано в душата на Батшеба се пробудиха чувства, които тя отдавна смяташе за мъртви. Високите, приглушени гласове на децата ясно произнасяха неразбираемите за тях думи, които не достигаха до съзнанието им.

Води ме, дивна светлина, води ме в мрака…

(Джон Хенри Нюман 1833 г.)

Както всяка жена, Батшеба винаги до известна степен се поддаваше на чувствата си. Нещо заседна на гърлото й, очите й се просълзиха — тя почувства, че ще се разплаче. И ето, сълзите закапаха неудържимо, една от тях падна на каменната пейка до нея. Тя бе заплакала, без да знае защо, но вече не можеше да спре, познатите мисли не я оставяха на мира. Би дала всичко на света, само за да бъде едно от тези деца. Невинните същества, които никога не бяха изпитвали подобни чувства, не вникваха в смисъла на химна. Всичките пламенни сцени от недалечното минало оживяха пред очите й. Сега я вълнуваха даже тези от тях, в които някога сърцето й не бе участвало. Но все пак тъгата бе за нея по-скоро щедър дар, а не бич — наказание за миналото.

Закрила с ръце лицето си, Батшеба не забеляза човека, който бързо влезе в галерията. Когато я видя, той направи движение, сякаш поиска да се отдалечи, но спря и се загледа в нея. Известно време тя стоя със сведена глава, а когато я вдигна, лицето й бе мокро, очите — замъглени от сълзи.

— Мистър Оук — възкликна смутено тя, — отдавна ли сте тук?

— От няколко минути, мем — почтително каза Оук.

— В църквата ли отивате? — попита Батшеба и в същия миг от храма долетя като от суфльорска кабинка:

Живеех в суета; без божи страх

години в скверна гордост пропилях

и бях без просветление, уви!

Но тези времена ги забрави…

— Да — отвърна Оук. — Пея басовата партия в хора. Вече от няколко месеца.

— Така ли? Не знаех. В такъв случай ви оставям.

Отколе аз в сърцето си те любя

и моля се дано не те загубя…

— пееха децата.

— Не, моля ви, не искам да ви прогонвам, господарке. Мисля, че тази вечер мога да пропусна спявката.

— Но вие не ме гоните.

Те стояха смутени един срещу друг. Батшеба се опита незабелязано да изтрие сълзите от пламналото си лице. Накрая Оук каза:

— Не съм ви виждал… тоест не съм говорил с вас много отдавна… — И опасявайки се да не пробуди тъжни спомени у нея, той промени темата: — И вие ли искахте да влезете в църквата?

— Не — отвърна тя. — Дойдох тук сама, да видя дали са издълбали надписа на паметника тъй, както пожелах. Мистър Оук, хайде да не говорим за това, което мислим в момента, съгласен ли сте?

— Добре ли са направили надписа? — попита Оук.

— Да. Елате да го разгледате, ако още не сте го видели.

Те се приближиха заедно до паметника и прочетоха надписа.

— Вече осем месеца! — прошепна Габриел, когато видя датата. — На мен ми се струва, като че беше вчера.

— А на мен, сякаш се е случило много, много отдавна и през тези години съм била мъртва. Трябва да се връщам, Оук.

Габриел я последва.

— Аз все се канех да поговоря с вас по един въпрос — неуверено започна той. — Ако позволите, сега ще ви кажа.

— Да, разбира се.

— Работата е там, че скоро може би ще трябва да се откажа от управлението на вашата ферма, госпожо Трой. Възнамерявам да напусна Англия. Разбира се, не сега, а следващата пролет.

— Да напуснете Англия? — възкликна тя силно огорчена. — Защо, Габриел? Защо сте решили така?

— Смятам, че тъй ще бъде по-добре — запъвайки се, отвърна Оук. — Искам да си опитам късмета в Калифорния.

— Но нали всички говорят, че ще наемете фермата на бедния Болдуд?

— Да, дадоха ми тази възможност, но за сега още нищо не е решено и може би ще се откажа. Ще поработя там тази година като управител, а после ще предам фермата на попечителите и това е всичко.

— А какво ще правя аз без вас? О, Габриел, мисля, че не трябва да заминавате. Вие сте толкова дълго при мен… и в радостни, и в тежки времена… Ние с вас сме стари приятели и това никак не е хубаво от ваша страна. Аз пък се надявах, че дори да наемете другата ферма, все пак ще понаглеждате и моята. И изведнъж вие заминавате!

— Да, с удоволствие бих наглеждал вашата ферма.

— И заминавате точно сега, когато съм тъй безпомощна!

— Ето това е неприятното — унило проговори Оук. — Смятам, че трябва да си отида именно заради тази ваша безпомощност. Довиждане, мем — добави той с явното желание да приключи разговора. И веднага излезе от църковния двор.

Тя не го последва.

Батшеба си тръгна към къщи, обмисляйки неприятното известие. Това съобщение я огорчи, но не беше смъртен удар за нея. По-скоро бе полезно, защото я отвличаше от непрестанно вълнуващите я мрачни размишления. И тя започна често да мисли за Оук, който вече я избягваше; припомни си няколко случая в последно време — най-безобидни поотделно, но взети заедно, те доказваха явното му нежелание да общува с нея. Накрая, много натъжена, тя осъзна, че старият й привърженик я изоставя и се кани да бяга. Човекът, който винаги бе вярвал в Батшеба и я бе защищавал, когато всички бяха против нея, в края на краищата се бе уморил; и на него, както на всички останали, му бе омръзнало да се занимава с нея и той я оставяше да се бори сама с живота.

Минаха три седмици; Батшеба все повече се убеждаваше, че Оук не проявява интерес към нея. Тя забеляза, че когато Оук влизаше в малката гостна, която използваха като канцелария за счетоводството на фермата, той не я изчакваше, не й оставяше бележки, както правеше по време на доброволното й отшелничество. Габриел не идваше, когато можеше да я завари, а се появяваше в най-странните часове, когато предполагаше, че тя изобщо не е в тази част на къщата. Ако трябваше да получи нареждания, той изпращаше някой друг или оставяше кратка бележка без обръщение и без подпис и на Батшеба се налагаше да отговаря със същия официален тон. Бедната! Тя започна да изпитва остро, мъчително чувство на обида, като виждаше, че я презират.

В такива тъжни размисли премина есента и настъпи Коледа — завърши годината на законното вдовство на Батшеба. Две години и три месеца тя живееше в самота. Поглеждайки в сърцето си, тя крайно изненадана откри, че вече не я вълнуват мислите за произшествието, което би трябвало особено често да припомня в тези дни — катастрофата в хола на Болдуд. Напротив, терзаеше я чувството, че неизвестно защо всички са се отрекли от нея и Оук е предводителят на тази враждебна клика. Същия ден на излизане от църквата тя се озърна с надеждата, че навън, както преди, ще я чака този, чийто бас спокойно се носеше из цялата църква. Както обикновено, той вървеше по пътечката след нея. Но когато видя, че Батшеба се оглежда, той се извърна. Веднага щом излезе извън църковния двор Оук се отклони от срещата с нея, тръгна в противоположна посока и скоро се скри от погледа й.

На другата сутрин тя получи съкрушителния удар, който отдавна очакваше. В най-официално писмо той я уведомяваше, че на Благовещение няма да поднови договора си с нея.

Батшеба дълго и горчиво плака над това писмо. Тя се чувстваше много обидена и обезсърчена, силна болка й причиняваше мисълта, че неочаквано Габриел се е излекувал от безнадеждната си любов и рязко е показал това. Нали тя все пак смяташе, че има неотменни права над неговата привързаност. Нещо друго — страшно й бе да си помисли, че сега отново ще трябва да разчита само на себе си; струваше й се, че ще бъде непосилно за нея да ходи на борсата, да се пазари и да продава. След смъртта на Трой вместо нея Оук ходеше на всички пазари и панаири и се занимаваше с нейните дела, както и със своите. Какво да прави сега? Колко тъжен живот я очаква!

Тази вечер Батшеба бе страшно отчаяна — изпитваше силна нужда от състрадание и дружеско съчувствие при мисълта за загубата на единствения свой верен приятел. Тя се загърна с наметката, сложи си шапката и тръгна към къщата на Оук. Слънцето току-що беше залязло и бледожълтият като иглика месец, появил се само преди няколко дни, осветяваше пътя.

Прозорецът на Оук светеше ярко, но в стаята не се виждаше никой. Батшеба почука плахо и веднага си помисли, че като самотна жена не й подобава да посещава ерген, който живее сам. Но все пак той е неин управител и тя може винаги да се отбива при него по работа — в това няма нищо осъдително. Габриел отвори вратата и челото му заблестя на лунната светлина.

— Мистър Оук… — глухо проговори Батшеба.

— Да, аз съм Оук — отвърна Габриел. — С кого имам честта?… О, колко съм глупав! Не ви познах, господарке!

— Скоро вече няма да бъда ваша господарка, нали, Габриел? — прочувствено каза тя.

— Да, няма… Тъй мисля… Но влезте, мем. Ето сега ще запаля лампата — смутено мънкаше той.

— Не е нужно. Не се безпокойте за мен.

— Много рядко ми гостуват жени и се боя, че тук няма никакви удобства. Няма ли да седнете? Ето стол, а ето още един. За съжаление всичките ми столове са с твърди дървени седалки. Но аз… смятам да купя нови. — Оук придърпа два-три стола към нея.

— Достатъчно удобни са за мен.

И ето, тя седна, седна и той, а отблясъците от огъня се плъзнаха по лицата им и по старите мебели, които

полирани от пипане до блясък —

тъй времето ги лъсва като с пясък[1],

съставляваха домашната уредба на Оук, сякаш хвърляха в отговор танцуващи светли отражения. Много особено, странно им се струваше на тези двама, които се познаваха достатъчно добре, че срещайки се на ново място, при необичайни обстоятелства, те изпитват такава неловкост и скованост. Когато се срещаха на полето или в нейната къща, не чувстваха никакво смущение. Но сега, откакто Оук беше станал самостоятелен стопанин, като че и техният живот се върна в миналото, към дните, когато едва се познаваха.

— Сигурно се учудвате, че дойдох тук при вас… но…

— О, не. Никак.

— Но на мен ми се стори, Габриел, че може би съм ви обидила и затова си отивате. Чувствах се много огорчена и затова дойдох.

— Да сте ме обидили? Нима вие можете да ме обидите, Батшеба?

— Значи не съм ви обидила? — радостно възкликна тя. — Тогава защо си отивате?

— Аз реших да не емигрирам. Изобщо ако знаех, че тази моя идея няма да ви се хареса, веднага щях да се откажа от нея — искрено отвърна той. — Вече се договорих за арендата на фермата в Долно Уедърбъри и от Благовещение тя ще премине в мои ръце. Нали знаете, че някога получавах част от дохода на тази ферма. Това не би ми попречило да управлявам и вашата ферма, ако не бяха някои приказки за нас двамата.

— Какво говорите? — изненадано попита Батшеба. — Какви приказки за нас двамата? Какви?

— Не мога да ги изрека.

— Мисля, че ще бъде по-добре да ме осведомите. Вие толкова пъти вече сте били нещо като мой наставник. Защо да не направите това още веднъж?

— Този път вие не сте сгрешили в нищо. В същност хората говорят, че аз се ослушвам и дебна наоколо, като разчитам да се сдобия с фермата на бедния Болдуд и смятам някой хубав ден да получа и вас.

— Да получите и мен?! Какво означава това?

— По-просто казано, да се оженя за вас. Вие пожелахте да го чуете, сега не трябва да ми се сърдите.

Оук очакваше, че при тези негови думи Батшеба ще изпадне в ужас, като че ли над главата й е гръмнало оръдие, обаче тя съвсем не изглеждаше уплашена.

— Да се ожените за мен? Аз дори не предполагах, че така говорят — спокойно рече тя. — Много нелепо… твърде рано е… да се мисли за подобно нещо!

— Естествено, че е нелепо. Аз изобщо не съм имал подобни намерения, вие отлично знаете. Разбира се, вие сте последната жена на света, за която бих помислил да се оженя. Както се изразихте, прекалено нелепо е…

— „Твърде рано е“… това бяха думите ми.

— Извинявам се, но трябва да ви поправя. Вие заявихте „много нелепо е“ и аз съм съгласен с вас.

— Аз също се извинявам! — просълзена възрази тя. — Казах само „твърде рано е“… Разбира се, няма значение… няма значение. Но аз имах пред вид единствено, че е още „твърде рано“, мистър Оук, и вие трябва да ми повярвате!

Габриел дълго се вглежда в лицето й, но на слабата светлина от камината не можа да забележи почти нищо.

— Батшеба — недоумяващо и нежно каза той, пристъпвайки към нея, — ако можех да зная само едно: ще ми позволите ли да ви обичам, да ви спечеля и накрая да се оженя за вас… Ако знаех само!

— Но вие никога няма да го разберете! — прошепна тя.

— Защо?

— Защото не питате.

— Ха-ха! — радостно се засмя Габриел. — Мила моя!…

— Защо ми изпратихте онова ужасно писмо? — прекъсна го тя. — То доказва, че вие изобщо не ме обичате и сте готов да ме изоставите, както всички останали! Много жестоко, просто нечовешко беше от ваша страна! Нали аз бях първата ви и единствена любима, а вие — първият ми поклонник. Това никога няма да го забравя!

— Батшеба, защо се заяждате с мен? — усмихна се той. — Добре ви е известно какво беше положението — аз, ергенът, бях управител на фермата на такава привлекателна жена и ми беше ужасно трудно да се преструвам на безразличен! А хората се досещаха за моите чувства към вас, пък и започнаха да говорят — и тогава си помислих, че тези приказки за нас двамата могат да хвърлят сянка върху доброто ви име… Никой не знае колко изстрадах, колко се измъчих!

— Това ли е всичко?

— Да.

— Ах, колко се радвам, че дойдох при вас — благодарно възкликна тя и стана. — Откакто си въобразих, че вие повече не искате да ме виждате, започнах много повече да мисля за вас. Но сега трябва да си тръгвам, защото сигурно в къщи ще ме чакат. Знаете ли, Габриел — добави тя, когато тръгна към вратата и тихо се засмя, — човек може да помисли, че аз съм дошла да се сватосвам с вас. Просто ужас!

— Напълно правилно — отвърна Оук. — Толкова отдавна и отдалеч аз играя по вашата свирка, чудесна моя Батшеба. Грехота щеше да бъде да не ми погостувате поне веднъж.

Той я изпрати до тях, като по пътя й разказа при какви условия се е споразумял да наеме долната ферма. Те почти не говориха за чувствата си. Изпитаните приятелства нямат нужда от пищни фрази и страстни излияния. Такава дълбока, силна привързаност се поражда (наистина много рядко), когато двама души, срещнали се в живота, първо проявяват най-неприятните черти от характерите си и чак след време откриват положителните си качества; затова и романът се заражда постепенно, пробивайки дебелия защитен слой на суровата делнична действителност. Това прекрасно чувство — camaraderie[2] — обикновено кълни на почвата на общи интереси и стремежи и за съжаление много рядко съпътства любовта между двата пола, защото мъжът и жената се събират не в болките и трудовете си, а само в удоволствията си. Но ако щастливото стечение на обстоятелствата позволи развитието на подобно чувство, тази любов е силна като смъртта — огън, който не се гаси с вода, нито се дави в бурен потоп, любов, в сравнение с която всяка страст, обикновено присвоила си това име, е само мимолетен дим.

[1] От поемата „Уоук Хил“ от Уилям Барнс. ↑

[2] Camaraderie — (фр.) другарство, приятелство. ↑

57.
Мъглива вечер и мъгливо утро — Заключение

— Най-скромната, незабележима и проста сватба.

Това каза Батшеба една вечер, няколко дни след описаното в предишната глава събитие, и Оук размишлява близо половин час как да изпълни точно нейното желание.

— Разрешение. Първо трябва разрешение за брак без обява — каза си той най-после. — Значи първо — разрешение.

След няколко дни, една тъмна вечер, Оук излезе тихичко от дома на съдията в Кастърбридж. На връщане той чу нечии тежки стъпки и когато настигна човека пред себе си, разбра, че това е Коган. Те продължиха заедно до самото село, докато стигнаха до една тясна уличка, която водеше до къщата на Лейбан Тол; той неотдавна бе станал псалт в църквата, но продължаваше да изпитва смъртен страх, когато повтаряше суровите слова на псалмите, за съжаление съвсем сам, защото никой не смееше да го последва в тях.

— Е, довиждане, Коган — каза Оук. — Аз съм оттук.

— Я! — удивено възкликна Коган. — Какво става тая вечер, ако не е голяма дързост да попитам, мистър Оук?

Оук си помисли, че нищо лошо няма да се случи, ако разкаже на Коган какво става. Нали Джан му беше верен и твърд като стоманата приятел през всичките тези години, докато Габриел бе страдал по Батшеба. И попита:

— Умееш ли да пазиш тайна, Коган?

— Изпитвал си ме. Знаеш.

— Знам, знам. Ще ти кажа, че ние с Батшеба смятаме да се оженим утре сутринта.

— Сили небесни! И все пак, правичката да ти кажа, сегиз-тогиз си го помислях това, ще знаеш. Ама така, тайнешката! Както и да е, това не ми е работа. Живейте честито!

— Благодаря, Коган. Вярвай ми, тази тайнственост никак не ми е по вкуса, а и на нея също. Но да правим голяма весела сватба някак не иде, нали разбираш? Батшеба не иска цялото село да дойде в църквата и да я гледа — тя се срамува и това доста би я смутило. Затова се старая да направя всичко така, че да й угодя и да я успокоя.

— Ясно. Правилно. Сега при псалта ли отиваш?

— Да. Ако искаш, ела с мен.

— Страхувам се само да не ти иде трудът напразно — отбеляза Коган, крачейки до него. — Старата Толовица за половин час ще разтръби всичко из село.

— Вярно е. Ще го направи. Съвсем забравих за нея. И все пак трябва да го предупредя още от вечерта. Той работи много далеч и излиза от къщи рано сутрин.

— Слушай сега как ще оправим работата — каза Коган. — Аз ще почукам и ще извикам Лейбан навън, а ти ще стоиш настрана. Като излезе, ще му кажеш всичко. Тя няма да се сети защо го викам. Аз пък, да й отвлека вниманието, ще подхвърля това-онова за полето, за стоката.

Планът беше одобрен. Коган смело прекрачи напред и почука на вратата на Тол. Показа се Сюзан.

— Извикай за малко Лейбан. Искам да му кажа нещо.

— Няма го. Ще се върне към единайсет. Викнаха го веднага да иде в Ялбъри. Ако има нещо, кажи, може да свърша работа.

— Надали. Чакай малко — и Коган сви зад къщата, да се посъветва с Оук.

— Кой е там с тебе? — попита Сюзан Тол.

— Един приятел — отвърна Коган.

— Кажи й, че господарката е наредила той да я чака пред църквата утре в десет часа — прошепна Габриел. — И непременно да бъде облечен в празнични дрехи.

— Кажа ли за празничните дрехи, всичко издавам — отбеляза Коган.

— Няма какво да се прави — въздъхна Оук. — Обясни й.

Коган изпълни поръчението най-добросъвестно.

— Слушай сега: да вали, да вее, град да бие като камъни, той да дойде — добави от себе си Джан. — Работата е много важна. Трябва да завери подписа й под едни книжа. Тя сключва дългосрочен договор за някакво съдружничество с един фермер. На, казах ти го как си е, майко Тол. Може и да не биваше, ама нали пусто те обичам до немай-къде!

Като направи това признание, Коган се обърна и веднага изчезна — за да не може тя да го засипе с въпроси. После приятелите поговориха със свещеника, но разговорът им с него не предизвика ничие любопитство. Накрая Габриел се върна у дома и започна да се приготвя за следващия ден.

— Лиди — каза Батшеба същата вечер, когато си лягаше. — Утре сутринта, ако не съм станала до седем, непременно ме събуди.

— Но вие винаги ставате къде преди седем, мем.

— Да, но утре имам важна работа. Затова трябва да стана рано. После ще ти обясня всичко.

Обаче Батшеба се събуди в четири часа и повече не можа да заспи. Към шест вече изгуби търпение и започна да мисли, че часовникът е спрял. Стана и почука на вратата на Лиди. След много усилия й се удаде да разбуди прислужницата.

— Нали аз трябваше да ви събудя? — учудено попита Лиди. — Още няма шест часа.

— Как да няма шест часа! Как можеш да говориш така, Лиди? Сигурно отдавна минава седем. Ела в моята стая. Искам да ме срешеш хубаво.

Когато Лиди влезе в стаята на Батшеба, господарката й вече я чакаше. Девойката не можеше да разбере защо е това бързане.

— Какво се е случило, мем? — попита тя.

— Е, ще ти кажа — дяволито се усмихна Батшеба; очите й засияха. — Днес фермерът Оук ще обядва с мен.

— Фермерът Оук? И никой друг? Ще обядвате само двамата?

— Да.

— Но, мем, това е просто непредпазливо. Хората и бездруго говорят какви ли не работи! — плахо отбеляза прислужницата. — Доброто име на жената е нещо толкова нетрайно, че…

Батшеба се засмя, бузите й пламнаха. Въпреки че бяха съвсем сами в стаята, тя прошепна няколко думи на ухото на Лиди, която се опули и възкликна:

— Божичко! Какви новини! Я как ми затуптя сърцето!

— А моето просто ще изскочи! — призна си Батшеба. — Но вече нищо не може да се направи.

Утрото беше влажно и неприветливо. При все това в десет без четвърт Оук излезе от дома си,

премина тържествен под стария кестен,

отправи се смело към двора невестин[1],

и почука на вратата на Батшеба. След десет минути два чадъра — единият голям, а другият малък — се появиха на същата врата и заплуваха в мъглата към църквата. Разстоянието беше не повече от четвърт миля и разумната двойка бе решила, че няма смисъл да се качва на кабриолета. Ако имаше някой страничен наблюдател, той би трябвало да се приближи съвсем, за да може да види, че под чадърите крачат Оук и Батшеба, които за първи път в живота си ходеха хванати под ръка — Оук с дълъг до коленете балтон, а Батшеба с наметало, което стигаше чак до петите й. Въпреки делничното облекло Батшеба изглеждаше подмладена —

отново напъпила роза.[2]

Душевното спокойствие върна здравата руменина по бузите й. По молба на Габриел тази сутрин косите й бяха сресани така, както ги носеше преди няколко години, когато стоеше на Норкомбския хълм. Сега тя поразително приличаше на чаровната девойка от неговите мечти. Впрочем няма защо да се учудваме — тя беше само на двадесет и три или двадесет и четири години! В църквата ги чакаха Тол, Лиди и пасторът. Церемонията беше съвсем кратка.

Същата вечер те седяха спокойно на чаша чай в гостната на Батшеба. Беше решено фермерът Оук да живее тук, защото той нямаше нито пари, нито дом, нито мебели, достойни за неговата съпруга (въпреки че беше на път към богатството), а Батшеба разполагаше с всичко това.

Точно когато домакинята наливаше чай, навън пред къщата тресна оглушителен оръдеен изстрел, последван от невъобразим грохот на тръби.

— Разбира се! — засмян извика Оук. — Знаех си аз, че тези момчета ще направят нещо, по лицата им се виждаше.

Той взе свещта и заедно с Батшеба, която наметна един шал, излязоха в пруста. Светлината освети група мъже, застанали на посипаната с чакъл площадка пред къщата. Веднага щом видяха младоженците, всички дружно извикаха „Ура!“ и в същия миг някъде отзад отново изтрещя оръдието, а след него загърмя някаква доста неблагозвучна какофония — барабан, кларнет, дайре, серпент[3], обой, виолончело и контрабас. Това бяха реликвите, оцелели от някога знаменития неподражаем уедърбърски оркестър, почтените, надупчени от червеи инструменти, на които много отдавна, в прослава на херцог Малборо[4], бяха свирили прадедите на сегашните музиканти. Когато изсвириха туша, изпълнителите с маршова стъпка се приближиха до пруста.

— Това е работа на онези веселяци Марк Кларк и Джан — каза Оук. — Влезте, приятели, влезте да хапнете и пийнете с мен и жена ми.

— Съгласни, но не тая вечер — отзова се мистър Кларк, проявявайки по този начин изключителна самоотверженост. — Много благодарим за поканата, ама ще наминем друг път. Обаче решихме да не пропускаме случая и да ви засвидетелстваме нашата радост в тоя ден. Ако можете да пратите нещо за пийване при Уорън, ще ви бъдем много благодарни. Пожелаваме дълъг живот и много щастие на приятеля Оук и неговата булка-хубавелка!

— Благодаря! Благодаря на всички! — отвърна Оук. — Сега ще изпратя при Уорън и хапване, и пийване. Досещах се аз, че старите приятели ще устроят някакъв салют и току-що казах същото на жена ми.

— Ей богу! — шеговито се обърна Коган към останалите. — Тоя човек много бързо се научи да казва „жена ми“, а като погледнем, за да направи една седмица брачен живот му остават само някакви си шест дни. Какво ще кажете, приятели?

— Не съм чувал досега дори женен от двайсет години така хубаво да казва „жена ми“ — намеси се Джейкъб Смолбъри. — Е, ако го беше казал малко по-кисело, по-истинската щеше да дойде, ама за сега това не може да се иска от него.

— Нищо! Всяко нещо с времето си — намигна Джан.

Оук се засмя широко, а Батшеба само леко се усмихна, (защото сега тя почти никога не се смееше) и приятелите започнаха да се сбогуват.

— Колко хубаво стана всичко! — весело прошепна Джоузеф Пуъграс, когато си тръгнаха. — Пожелавам му щастлив живот с нея. Макар че днес два пъти насмалко не ми се отплеснаха от устата думите на пророк Осия; нали знаете, каквото и да правя, светото писание все ми е на езика. Навикът е втора природа. „Ефрем се прилепи: остави го!“ (Книга на пророк Осия, IV, 17.) Но като стана така — че можеше и по-лошо да бъде, — да благодарим богу за всичко!

[1] От поемата „Историята на доячката Пати Морган“ от Р. Х. Бархам (1788–1864). Превод Спас Николов. ↑

[2] Кийтс, „В навечерието на Света Агнеса“ (1820). ↑

[3] Серпент — старинен духов инструмент. ↑

[4] Херцог Малборо — Джон Чърчил (1650–1722), английски пълководец, удържал много победи над французите. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.